Prije dvanaest godina, prvi put sam podigla kameru
da bih snimala žetvu maslina u Palestinskom selu na Zapadnoj obali.
Mislila sam da sam ondje kako bih napravila jedan film
i da ću onda ići dalje u neki drugi dio svijeta.
Ali nešto me stalno vraćalo.
Sad, kada međunarodna publika čuje za taj dio svijeta,
često samo žele da sukob ode.
Sukob Izraela i Palestine je loš, i htjeli bi da samo nestane.
Osjećamo se jednako i za druge sukobe diljem svijeta.
Ali svaki put kad gledamo vijesti
čini se da gori još jedna zemlja.
Pitala sam se
trebamo li gledati sukobe drugačije --
ne samo kako bismo ga zaustavili,
weć fokusirali se na to kako voditi sukob.
Ovo je veliko pitanje za mene,
jedno koje sam dugo istraživala zajedno sa timom u organizaciji JustVision.
Nakon što sam svjedočila nekoliko različitih sukoba na Bliskom Istoku,
počela sam primjećivati neke uzorke na uspješnijima.
Zanimalo me vrijede li ove varijable u različitim slučajevima, i ako da,
što možemo naučiti iz vođenja konstruktivnih sukoba,
u Palestini, Izraelu i drugdje.
Postoji znanost vezana uz ovo.
U proučavanju 323 velika politička sukoba
od 1900 do 2006. godine,
Maria Stephan and Erica Chenoweth utvrdile su da nenasilne kampanje
imaju 100 posto više izgleda da budu uspješne od nasilnih kampanja.
Nenasilne kampanje također imaju manje izgleda da prouzroče fizičku štetu,
onima koji vode kampanju,
i njihovim protivnicima.
I, kritički, najčešće su vodile do mirnijih i demokratskijih društava.
Drugim riječima, nenasilni otpor je učinkovitiji i konstruktivniji način
od vođenja sukoba.
Ali ako je to tako jednostavan izbor, zašto ga više grupa ne koristi?
Politički znanstvenik Victor Asal i suradnici
pogledali su nekoliko čimbenika
koji oblikuju izbore taktike političkih grupacija.
I ispada da najveći predviđatelj
odluka pokreta da prihvati nenasilje ili nasilje
nije da li je grupa lijevo il, desno orijentirana,
ne da li je grupa manje ili više vjerska,
ne to da li se bori protiv demokracije ili diktatora,
čak ni razine represije kojima je izložena.
Najveći predviđatelj o tome da li će neki pokret preuzeti nenasilje
je ideologija o ulozi žene u javnom životu.
(Pljesak)
Kada u svojim raspravama pokret uključuje
pričanje o jednakosti spolova,
to dramatično povećava šanse da će prihvatiti nenasilje,
i samim time, šanse da će uspjeti.
Istraživanje se složilo s mojom dokumentacijom
političkog organiziranja u Izraelu i Palestini.
Primjetio sam da pokreti koji prihvaćaju žene na liderskim pozicijama,
kao one koje sam dokumentirala u selu imena Budrus,
bilo je izglednije da će postići svoje ciljeve.
Ovo selo bilo je pod stvarnom prijetnjom da bude izbrisano s karte
kada je Izrael počeo graditi Barijeru za odvajanje.
Predložena ruta predviđala je
uništenje maslinika, groblja
i na kraju zatvaranju sela sa svih strana.
Kroz nadahnuto lokalno vodstvo,
pokrenuli su kampanju nenasilnog otpora kako bi to zaustavili.
Izgledi su bili protiv nijh.
Ali imali su tajno oružje:
15-godišnju djevojčicu
koja je skočila pred buldožer
koji je htio izvaditi maslinovo drvo, i zaustavila ga
U tom trenutku zajednica Budrusa shvatila je što je moguće
ako prihvate i ohrabre žene da sudjeluju u javnom životu.
I tako su žene Budrusa išle na prvu crtu iz dana u dan,
koristeći svoju kreativnost i utjecaj da nadiđu višestruke prepreke
u 10-mjesečnoj nenaoružanoj borbi.
I kao što možete pretpostaviti,
one su pobijedile.
Barijera odvajanja promijenjena je u potpunosti
u međunarodno prepoznatu zelenu liniju,
i žene Budrusa postale su poznate na Zapadnoj obali
po svojoj nesvladivoj energiji.
(Pljesak)
Hvala vam.
Želim stati na trenutak, u čemu ste mi vi pomogli,
jer se želim uhvatiti u koštac sa nekoliko ozbiljnih nesporazuma
koji se mogu dogoditi u ovoj točci.
Prvi je da ne vjerujem
da su žene miroljubivije od muškaraca.
Ali vjerujem da u današnjem svijetu,
žene imaju drugačije iskustvo moći.
Pošto su navigirale da budu nemoćnije
u više aspekata svog života,
žene su sposobnije
potajno vršiti pritisak za promjenu
protiv velikih, moćnih dionika.
Termin "manipulativne", često usmjeren na žene u lošem smislu,
odražava stvarnost u kojoj žene često moraju naći načine
koji ne uključuju direktnu konfrontaciju da bi postigle svoje ciljeve.
I pronaći alternative direktnim sukobima
je u osnovi nenasilnog otpora.
Sad do drugog potencijalnog nesporazuma.
Puno sam pričala o svojim iskustvima na Bliskom Istoku,
i neki od vas možda sad misle
da je rješenje problema u educiranju Muslimanskih i Arapskih društava
kako bi više prihvaćali žene.
Ako bismo to učinili, oni bi bili uspješniji.
Oni ne trebaju takvu pomoć.
Žene su bile dio najutjecajnijih pokreta
koji dolaze s Bliskog Istoka,
ali one su nevidljive u međunarodnom društvu.
Naše kamere su većinom fokusirane na muškarce
koji često završavaju uključeni u različite scene sukoba
koje smatramo neodoljivima za naše vijesti.
Završavamo sa pričom koja ne samo da briše žene
iz borbi u regiji
već i krivi interpretira borbe.
U kasnim 1980ima, ustanak je započeo u Gazi,
i brzo se proširio na Zapadnu Obalu i Istočni Jeruzalem.
Postalo je poznato kao Prvi ustanak,
i ljudi koji se sjećaju tog događaja
većinom u sjećanje prizivaju ovako nešto:
Palestinci bacaju kamenje na Izraelske tenkove.
Izvještaji u to vrijeme
prikazivali su kamenje, molotovljeve koktele i goruće gume
kao jedine aktivnosti koje su se događale u ustanku.
Ovo razdoblje, ipak, je obilježeno i raširenim nenasilnim organiziranjem
u oblicima štrajkova, sjedenja i stvaranja paralelnih institucija.
Tijekom Prvog ustanka,
čitavi sektori Palestinske civilne populacije mobilizirale su se,
kroz generacije, fakcije i klasne linije.
To su učinili kroz mreže popularnih vijeća,
i njihovo korištenje direktnog djelovanja i društvenih programa samopomoći
izazvalo je sposobnost Izraela
da nastavi vladati Zapadnom obalom i Gazom.
Prema Izraelskoj vojsci,
97 posto aktivnosti tijekom Prvog ustanka bile su nenaoružane.
I ovdje je još jedna stvar koja nije dio priče iz tog razdobla.
U 18 mjeseci Ustanka,
žene su bile one koje su povlačile poteze u pozadini:
Palestinske žene svih uloga
bile su zadužene za mobilizaciju stotina tisuća ljudi
u orkestralnom trudu da se povuče pristanak iz okupacije.
Naela Ayesh, koja je težila da izgradi samoodrživu palestinsku ekonomiju
potičući žene u Gazi da sade povrće u svojim dvorištima,
aktivnost koja je bila ilegalna zbog Izraelske vlade u to doba;
Rabeha Diab, koja je preuzela donošenje odluka
za čitav ustanak
kada su muškarci koji su ga vodili
bili deportirani.
Fatima Al Jaafari, koja je progutala letke s naputcima ustanka
kako bi ih proširila
bez da ih uhvate
i Zahira Kamal,
koja je osigurala dugotrajnost ustanka
vodeći organizaciju
koja je narasla od 25 žena do 3000 u jednoj godini.
Unatoč nevjerojatnim postignućima,
nijedna od ovih žena nije ušla u priče Prvog Ustanka.
To radimo i u drugim dijelovima svijeta, također.
U našim povijesnim knjigama, na primjer, i u našoj kolektivnoj svijesti,
muškarci su javne osobe i glasnogovornici
za borbu za rasnu pravdu u Americi, šezdesetih godina.
Ali žene su također bile kritična pokretačka sila,
mobilizirajući, organizirajući, i izlazeći na ulice.
Koliko nas misli na Septimu Clark
kada mislimo na borbu za građanska prava u Americi?
Vrlo malo.
Ali imala je ključnu ulogu u svakoj fazi borbe,
pogotovo naglašavajući pismenost i obrazovanje.
Gurnuta je po strani, ignorirana,
baš kao i mnoge druge žene koje su imale važne uloge
u pokretu za građanska prava.
Ovdje se ne radi o zaslugama.
Ovo je promišljenije od toga.
Priče koje pričamo važne su za to kako se vidimo,
i kako vjerujemo da su pokreti vođeni
i kako pokreti pobjeđuju.
Priče koje pričamo o pokretu kao što je Prvi ustanak,
ili borba za građanska prava
važnije su i imaju presudan utjecaj
u izborima Palestinaca,
Amerikanaca
i ljudi diljem svijeta kada budu
donosili odluke suočeni s nepravdom
i ohrabre se suočiti se s njom.
Ako ne uzdignemo žene koje su imale ključne uloge u tim borbama,
nećemo uspjeti ponuditi uzore budućim generacijama.
Bez uzora, postaje teže
da žene zauzmu svoje mjesto
u javnom životu.
I kako smo vidjeli ranije,
jedna od ključnih varijabli
u odlučivanju hoće li pokret biti uspješan ili ne
je ideologija pokreta po pitanju uloge žena
u javnom životu.
Ovo je pitanje o tome da li se krećemo
prema demokratskim i mirnim društvima.
U svijetu gdje se događa tako puno promjena,
i gdje se promjena nastavlja događati sve brže,
nije pitanje hoćemo li naići na sukobe,
već pitanje
koje će priče oblikovati
kako se odlučimo voditi te sukobe.
Hvala vam.
(Pljesak)