לפני שתים-עשרה שנה לקחתי לידי לראשונה מצלמה,
כדי לצלם את מסיק הזיתים בכפר פלסטיני בגדה המערבית.
חשבתי שזה יהיה סרט תיעודי בודד
ואחר אעבור למקומות אחרים בעולם.
אבל משהו תמיד החזיר אותי לשם.
בד"כ, כשקהל כלשהו בעולם שומע על האזור ההוא,
הרצון הוא לעתים קרובות שהסכסוך הזה ייעלם.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא רע ואנו רוצים שהוא פשוט ייעלם.
אנו חשים כך גם לגבי סכסוכים אחרים בעולם.
אבל בכל פעם שאנו צופים בחדשות
התחושה היא שעוד ארץ עולה בלהבות.
ולכן תהיתי
שמא עלינו להתייחס אחרת לסכסוכים --
במקום סתם לשאוף לסיום הסכסוך,
נתמקד בשאלה איך לנהל סכסוך.
זאת היתה עבורי שאלה גדולה,
שאלה שבחנתי עם הצוות שלי במלכ"ר "חזון צודק".
אחרי שהייתי עדה לכל מיני מאבקים במזרח התיכון,
התחלתי לזהות דפוסים מסוימים במוצלחים שבהם.
רציתי לראות אם משתנים אלה תקפים בכל המקרים, ואם כן,
מהם הלקחים שנוכל להפיק מניהול בונה של סכסוך,
בפלסטין, בישראל ובמקומות אחרים.
יש על כך כמה נתונים מדעיים.
מתוך מחקר שהקיף 323 סכסוכים פוליטיים חשובים
בין השנים 1900 ל-2006,
מריה סטפן ואריקה צ'נוות' מצאו שלמאבקים לא-אלימים
היה סיכוי גדול בכמעט 100% להוביל להצלחה מאשר לאלימים.
למאבקים לא-אלימים גם סבירות פחותה לגרום לנזק פיזי
למנהלי הסכסוך
כמו גם ליריביהם.
והנקודה המכרעת:
הם בד"כ יוצרים חברות שוחרות-שלום ודמוקרטיות יותר.
במלים אחרות, התנגדות לא-אלימה היא דרך יעילה ובונה יותר
לניהול סכסוך.
אבל אם זו ברירה כה קלה, מדוע לא משתמשים בה יותר?
איש מדעי המדינה ויקטור אסל ועמיתיו
בחנו מספר גורמים
שמעצבים את בחירת הטקטיקות של קבוצות פוליטיות.
מסתבר שהמנבא הטוב ביותר
אם התנועה תחליט לנקוט באלימות או לא,
איננו אם הקבוצה נוטה יותר לשמאל או לימין,
לא אם הקבוצה מושפעת יותר או פחות מאמונות דתיות,
לא אם היא מתקוממת נגד דמוקרטיה או רודנות
ואף לא רמת הדיכוי איתה הקבוצה מתמודדת.
המנבא הטוב ביותר לכך שתנועה תחליט לנקוט באי-אלימות
היא הגישה שלה ביחס לתפקיד הנשים בחיים הציבוריים.
(מחיאות כפיים)
כשהתנועה כוללת בדו-שיח שלה
אוצר-מלים העוסק בשוויון מגדרי,
הדבר מגדיל באופן דרמטי את סיכוייה לנקוט באי-אלימות,
ומכאן, את הסבירות להצלחתה.
המחקר הזה עלה בקנה אחד עם התיעוד שעשיתי
על ההתארגנות הפוליטית בישראל ובפלסטין.
שמתי לב שלתנועות שמקבלות נשים לעמדות מנהיגות,
כמו זו שתיעדתי בכפר בשם בודרוס,
היה סיכוי רב בהרבה להשיג את מטרותיהן.
הכפר היה נתון לאיום אמיתי של מחיקתו מהמפה
כשישראל החלה לבנות את חומת ההפרדה.
התוואי המוצע חייב
את הריסת חורשות הזיתים ובתי העלמין של הקהילה הזאת
ובסופו של דבר היה סוגר את הכפר מכל עבריו.
בעזרת מנהיגות מקומית רבת-השראה
הם פתחו במאבק לא-אלים כדי למנוע זאת.
הסיכויים היו מאד לרעתם.
אבל היה להם נשק סודי:
נערה בת 15
שקפצה באומץ ונעמדה לפני דחפור
שעמד לעקור עץ זית, ועצרה אותו.
באותו רגע הבינה קהילת בודרוס מה תוכל להשיג
אם תקבל בברכה ותעודד נשים להשתתף בחיים הציבוריים.
וכך התייצבו נשות בודרוס בחזית יום אחר יום,
ובעזרת היצירתיות והפקחות שלהן התגברו על המכשולים הרבים
במאבק לא-חמוש בן 10 חודשים.
כפי שאתם כבר מבינים,
הן ניצחו.
תוואי חומת ההפרדה השתנה והותאם כולו
לקו הירוק המוכר מבחינה בינלאומית,
ונשות בודרוס נודעו בכל רחבי הגדה המערבית
ברוחן העשויה ללא-חת.
(מחיאות כפיים)
תודה.
אני רוצה לעצור לרגע בהזדמנות שסיפקתם לי,
כדי לעסוק בשתי אי-הבנות חמורות ביותר
שעלולות להתגלע בנקודה זאת.
הראשונה היא, שאני לא מאמינה
שנשים מטבען או במהותן שוחרות-שלום יותר מגברים.
אבל אני בהחלט מאמינה שבעולם של היום
נשים מבינות אחרת מהו כוח.
כמי שנאלצות לנווט את דרכן מעמדה של עוצמה מופחתת
בין היבטים שונים של החיים,
הנשים בד"כ מיומנות יותר
בהפעלה ערמומית של לחץ לשינוי
לעומת גורמים גדולים וחזקים.
המונח "מניפולטיבי", שמרבים לתקוף בו נשים במובן משפיל,
משקף מציאות שבה נשים נאלצו לעתים קרובות למצוא דרכים
שאינן עימות ישיר, כדי להשיג את מטרותיהן.
ואיתור חלופות לעימות ישיר
הוא לב-ליבה של ההתנגדות הלא-אלימה.
וכעת, לאי-ההבנה הפוטנציאלית השניה.
אני מרבה לספר על חוויותי במזרח התיכון,
ואחדים מכם אולי חושבים עכשיו
שהפתרון הוא לחנך את החברות המוסלמיות והערביות
לשלב יותר את הנשים.
אם נעשה זאת, הן יצליחו יותר.
הן לא צריכות עזרה כזאת.
הנשים היו חלק מהתנועות הכי משפיעות
שיצאו מהמזרח התיכון,
אבל הקהילה הבינלאומית נוטה לפסוח עליהן.
המצלמות שלנו מתמקדות בעיקר בגברים
שבד"כ מעורבים בתמונות האלימות יותר
שצרכנות החדשות שלנו אינה עומדת בפניהן.
ובסופו של דבר נותר לנו נרטיב שלא רק מוחק את הנשים
מן המאבקים באזור,
אלא לעתים קרובות מייצג לא-נכון את המאבקים עצמם.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה בעזה התקוממות
שהתפשטה במהירות לגדה המערבית ולמזרח-ירושלים.
היא נודעה בשם "האינתיפאדה הראשונה",
ואנשים עם איזה זכרון חזותי ממנה
מסכמים אותה בערך כך:
גברים פלסטינים זורקים אבנים על טנקים ישראלים.
הסיקור החדשותי של אז
עורר את הרושם כאילו אבנים, בקבוקי מולוטוב וצמיגים בוערים
היו הפעילויות היחידות שהתרחשו באינתיפאדה.
אבל התקופה ההיא אופיינה גם בהתארגנות לא-אלימה רחבה
בצורת הפגנות, שביתות והקמת מוסדות מקבילים.
במהלך האינתיפאדה הראשונה,
התגייסו מגזרים שלמים בחברה הפלסטינית
באופן בין-דורי, בין-סיעתי ובין-מעמדי.
הם עשו זאת בעזרת רשתות של ועדות עממיות,
והשימוש שלהם בפעולה ישירה ובמיזמי עזרה-עצמית קהילתיים
הקשה על עצם יכולתה של ישראל
להמשיך לשלוט בגדה המערבית ובעזה.
לפי נתוני הצבא הישראלי עצמו,
97% מהפעילויות באינתיפאדה הראשונה היו לא-חמושות.
והנה עוד משהו שאיננו חלק מהנרטיב שלנו לגבי אותה תקופה:
במשך 18 חודשי האינתיפאדה
הנשים היו אלה המחליטות שמאחורי הקלעים:
נשים פלסטיניות מכל אורחות החיים
פיקדו על גיוס מאות אלפי אנשים
במאמץ מתואם של מחאה כלפי הכיבוש.
נאילה עיאש, שנאבקה כדי לבנות כלכלה פלסטינית עצמאית
דרך עידוד נשים בעזה לגדל ירקות בחצרות האחוריות,
פעילות שנחשבה אז לא-חוקית בעיני הרשות הישראלית;
ראביחה דיאב, שלקחה על עצמה את הסמכות לקבל החלטות
לכל ההתקוממות
כשהגברים שניהלו אותה הוגלו;
פטימה אל ג'עפרי, שבלעה עלונים שכללו את הוראות ההתקוממות
כדי להפיצם בכל השטחים
מבלי להיתפס;
וזאהירה כמאל,
שהבטיחה את אריכות ימיה של ההתקוממות
בכך שהנהיגה ארגון
שגדל מ-25 ל-3000 נשים בשנה אחת.
חרף כל הישגיהן המדהימים,
אף לא אחת מהנשים האלה הצליחה להיכנס לנרטיב שלנו
בנוגע לאינתיפאדה הראשונה.
אנו נוהגים כך גם במקומות אחרים בעולם.
בספרי ההיסטוריה שלנו, למשל, וגם בזכרון הקולקטיבי שלנו,
הגברים הם הפנים והדוברים הציבוריים
של מאבק שנות ה-60 במאה ה-20 לצדק גזעי בארה"ב.
אבל הנשים היוו גם הן כוח מכריע
בגיוס, בארגון, ביציאה לרחובות.
כמה מאיתנו חושבים על ספטימה קלארק
כשאנו נזכרים בימי מלחמת האזרחים בארה"ב?
מעטים להפליא.
אבל היא מילאה תפקיד מכריע בכל שלב במאבק,
במיוחד בכך שהדגישה את חשיבות החינוך והקריאה והכתיבה.
פסחו עליה והתעלמו ממנה,
כמו נשים כה רבות שמילאו תפקידים מכריעים
בתנועת זכויות האזרח של ארצות הברית.
לא מדובר כאן בהשגת הכרה;
מדובר במשהו עמוק מזה.
הסיפורים שאנו מספרים חשובים ביותר לדימוי שלנו בעיני עצמנו,
לדרך בה אנו חושבים שתנועות מנוהלות
ולדרך בה הן מנצחות.
הסיפורים שאנו מספרים על תנועה כמו האינתיפאדה הראשונה
או עידן מלחמת האזרחים בארה"ב
חשובים עד מאד ויש להם השפעה מכרעת
על הבחירות שיבחרו פלסטינאים,
אמריקנים
ואנשים בכל העולם
בפעם הבאה בה ייתקלו באי-צדק
וימצאו בעצמם את האומץ להתעמת עימו.
אם לא נרומם את הנשים שמילאו תפקידים מכריעים במאבקים אלה,
לא נוכל להציע דמויות-מופת לדורות הבאים.
בהיעדר דמויות-מופת הנשים יתקשו יותר
לתפוס את מקומן הראוי בחיים הציבוריים.
וכפי שראינו קודם,
אחד המשתנים המכריעים ביותר
בשאלה אם תנועה כלשהי תצליח או לא
היא אידאולוגיה תנועתית שמתייחסת לתפקידן של הנשים
בחיים הציבוריים.
השאלה היא אם אנו מתקדמים
לקראת חברות דמוקרטיות יותר, ויותר שוחרות-שלום.
בעולם שבו מתחוללים שינויים כה רבים,
שינויים שמן הסתם ימשיכו ויתגברו,
השאלה איננה אם ניקלע לסכסוך,
אלא מהם הסיפורים שיעצבו
את האופן בו נבחר לנהל סכסוכים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)