Ось як виглядав мій попередній тиждень.
Що я робила,
з ким була,
основні емоції, які відчувала протягом кожної години дня...
Чи це відчуття було пов'язане з моїм батьком,
якого нещодавно не стало,
чи я, навпаки, змогла уникнути цих хвилювань і тривог.
І якщо ви думаєте, що я дещо одержима,
ви, мабуть, маєте рацію.
Але очевидно, що з цієї візуалізації
можна зрозуміти про мене набагато більше, ніж з оцих
інших зображень, які вам, мабуть, добре знайомі,
які ви, можливо, маєте у смартфоні прямо зараз.
Графіки кількості кроків,
секторні діаграми щодо якості сну,
маршрут вашої ранкової пробіжки.
Кожного дня я працюю з даними.
Я очолюю компанію із візуалізації даних,
ми створюємо й розробляємо способи зробити інформацію
доступною через візуальне втілення.
Протягом років моя робота навчила мене,
що для того, аби по-справжньому зрозуміти дані та їхній потенціал,
іноді нам варто забути про самі дані
і подивитися крізь них.
Бо дані, зазвичай, це лише інструмент, що відображає реальність.
Дані - лише заміна чогось іншого,
і справа ніколи не у самих даних.
Але я хочу повернутися до миті,
коли особисто вперше це зрозуміла.
У 1994 році мені було 13.
Я була тінейджеркою і мешкала в Італії.
Була надто молода, щоб цікавитися політикою,
але я знала, що бізнесмен Сільвіо Берлусконі
висуває свою кандидатуру на пост президента.
Ми жили у дуже ліберальному місті,
і мій тато був політиком у демократичній партії.
Я пам'ятаю, як ніхто не вірив, що Берлусконі можуть обрати -
це взагалі було неможливо.
Але це сталося.
І я дуже добре пам'ятаю це відчуття.
Це стало повною несподіванкою,
мій тато переконував, що в цілому місті він не знав людей, що голосували за нього.
Це був перший випадок,
коли дані, що в мене були, створили для мене викривлену реальність.
Власне, мої дані були досить обмежені й неточні,
тож справа, мабуть, у цьому, - подумала я; я жила у бульбашці
і просто не мала можливості побачити, що назовні.
Тепер перенесімося у 8 листопада 2016
до Сполучених Штатів.
Інтернет-опитування,
статистичні моделі,
усі експерти дійшли згоди щодо ймовірних результатів виборів.
Здавалося, що цього разу ми маємо достатньо інформації
і набагато більше шансів поглянути за межі кола, в якому живемо, -
але нам не вдалося.
Відчуття було дуже схоже.
Я вже відчувала таке.
Думаю, коректно буде сказати, що дані надурили нас цього разу -
і досить ефектно.
Ми вірили даним,
але от що сталося
навіть з найповажнішими виданням -
їхні намагання спростити усе до двох звичайних процентів,
щоб отримати яскраві заголовки,
змусило нас зосередитися на двох числах, -
і тільки на них.
У спробах спростити зміст
і намалювати красиву, однозначну червоно-синю мапу
ми загубили головне.
Якимось чином ми забули, що за цими цифрами
ховаються історії - звичайні людські історії.
За обставин, які зовнішньо відрізнялися,
але були схожі за суттю,
моя команда зіткнулася з особливим викликом від цієї жінки.
Вона прийшла до нас, маючи безліч даних,
але, зрештою, їй хотілось розповісти найлюдянішу історію з усіх можливих.
Це Саманта Кристофоретті.
Вона перша італійська астронавтка,
і зв'язалася з нами перед тим, як вирушити
у шестимісячну експедицію на Міжнародну космічну станцію.
Вона сказала: "Я полечу в космос
і хочу зробити щось значуще з даними, які отримаю під час місії,
щоб з них скористали інші".
Місія на Міжнародній космічній станції
приносить терабайти даних
про все, що ви тільки можете уявити:
орбіти навколо Землі,
швидкість і положення МКС,
а ще тисячі потоків інформації наживо з усіх приборів.
Ми мали всі дані, які тільки могли уявити -
як оті розумники перед виборами, -
але в чому сенс цих цифр?
Люди не цікавляться даними заради самих даних,
бо дані - ніколи не головне.
Вони - лише спосіб досягти мети.
Ми мали розповісти історію про те,
що он там людина у маленькій коробочці
несеться в космосі прямо над вашою головою,
і ви, власне, навіть можете її побачити неозброєним оком ясної ночі.
Тож ми вирішили використовувати дані, щоб створити зв'язок
між Самантою й іншими людьми, що дивляться на неї знизу.
Ми вигадали й розробили те, що отримало назву "Друзі у космосі",
веб-додаток, що дає вам змогу сказати "Привіт!" Саманті
з того місця, де ви зараз,
і "Привіт!" усім людям онлайн у цей самий час
по всьому світі.
І всі ці "Привіт!" залишали видимі позначки на карті,
коли Саманта пролітала повз,
і вона, власне, махала нам у відповідь кожного дня,
використовуючи Твіттер з МКС.
Ці люди бачать дані місії з зовсім іншої точки зору.
Неочікувано все це стало історією про нашу людську природу й цікавість,
а не про технології.
Тож дані стали пальним цього досвіду,
але людські історії були його двигуном.
Позитивні відгуки від тисяч користувачів
наштовхнули мене на важливий висновок:
працювати з даними означає створювати способи, як
переробити абстрактне й незлічиме
на щось, що можна побачити, відчути й напряму пов'язати
з нашим життям та поведінкою.
І цього досить важко досягти,
якщо ми дозволимо одержимості цифрами й пов'язаним із цим технологіями
вести нас цим шляхом.
Але ми можемо зробити навіть більше, щоб пов'язати дані й історії за ними.
Ми можемо взагалі прибрати технології.
Кілька років тому я зустріла іншу жінку -
Стефані Позавек.
Вона дизайнерка в Лондоні й поділяє мою пристрасть та одержимість даними.
Ми не знали одна одну,
але вирішили зробити дуже сміливий експеримент,
почавши спілкуватися лише за допомогою даних,
жодної іншої мови,
і ми вирішили не використовувати жодних технологій для цих даних.
Власне, єдиним нашим засобом спілкування
стала стара-добра паперова пошта.
Для проекту "Люба інформаціє" щотижня протягом року
ми використовували наші приватні дані, щоб познайомитися одна з одною -
особисті дані стосовно спільних життєвих тем щотижня -
від наших почуттів
до спілкування з нашими коханими,
від компліментів, які нам зробили, до звуків нашого оточення.
Особисту інформацію ми малювали від руки
на картці паперу завбільшки з поштову листівку
і потім надсилали щотижня з Лондона до Нью-Йорка,
де я живу,
і з Нью-Йорка до Лондона, де живе вона.
Один бік листівки містить малюнок з даними,
а зворотний бік
містить поштову адресу, звісно,
і легенду, щоб інтерпретувати малюнок.
Для найпершого тижня цього проекту
ми обрали досить нейтральну й не особисту тему.
Скільки разів на тиждень ми перевіряємо, котра година?
Ось це лицевий бік моєї листівки,
де кожна мала позначка
відображає кожен раз, коли я перевіряла час,
вони розташовані по днях і по годинах хронологічно -
нічого складного.
Але потім ви бачите легенду,
де я додала кумедні деталі щодо цих митей.
Власне, різні типи позначок вказують, чому саме я перевіряла час -
що я робила?
Чи мені було нудно? Хотілося їсти?
Чи я запізнювалася?
Чи я подивилася на годинник свідомо чи просто випадково зиркнула?
І в цьому весь сенс:
зображення подробиць мого дня й моєї особистості
за допомогою моїх даних.
Використання даних як лінзи чи фільтра, щоб усвідомити та показати, наприклад,
мій нескінченний страх запізнитися,
навіть попри те, що я завжди приходжу вчасно.
Ми зі Стефані провели один рік, вручну збираючи власні дані,
щоб змусити себе зосередитися на тому, чого комп'ютер зібрати не може,
принаймні, поки що не може, -
використовуючи дані для дослідження власного мислення і власних слів,
не тільки наших справ.
Ось на третьому тижні
ми фіксували всі "дякую" - які сказали самі й які сказали нам.
І тоді я зрозуміла, що я найчастіше дякую людям, яких не знаю.
Виявилося, що я так і сиплю "дякую" і "спасибі" офіціанткам і офіціантам,
але очевидно, що не дякую достатньо тим, хто мені близький.
Завдяки цьому року
процес активного занотовування й підрахунку такого типу вчинків
став ритуалом.
Власне, це нас змінило.
Ми набагато краще розуміли себе,
краще усвідомлювали власну поведінку й оточення.
Після цього року ми зі Стефані стали дуже близькі
завдяки обміну нашими щоденниками даних,
але це стало можливо лише тому, що ми вклали себе у ці цифри,
додали контекст наших дуже особистих історій.
Це єдиний спосіб наповнити все це змістом,
зробити відображенням нас самих.
Я не прошу вас почати малювати власні дані
чи знайти собі друга по листуванню з-за океану.
Але я прошу вас ставитися до даних -
до будь-якого типу даних -
як до початку бесіди,
а не як до її кінця.
Бо дані самі собою ніколи не дадуть розв'язання.
І ось чому дані так сильно нас підводять, -
бо нам не вдається додати правильну кількість контексту,
щоб вони відображали реальність -
складну, заплутану, повну нюансів реальність.
Ми далі дивимося на ці два числа,
ми одержимі ними,
ми прикидаємося, що наш світ можна спростити
до пари цифр і перегонів,
тоді як справжні історії,
ті, що дійсно мають значення,
губляться деінде.
Коли ми дивимося на ці історії тільки крізь моделі та алгоритми,
нам бракує того, що я зву "гуманізмом даних".
За часів гуманізму епохи Відродження
європейські інтелектуали
помістили людську природу на місце Бога, у центр їхнього світогляду.
На мою думку, щось подібне має статися
із всесвітом даних.
Сьогодні дані, здається, сприймають як божество -
як охоронця безпомилкової істини щодо нашого минулого та майбутнього.
Досвід, про який я розповіла сьогодні,
навчив мене, що для того, аби наші дані відображали нашу людську сутність,
аби переконатися, що вони не обдурять нас знов,
ми маємо працювати над способами долучити емпатію, недосконалість
і людські риси
у процес збирання, обробки, аналізу та зображення даних.
Я чітко бачу ту мить, коли нарешті
замість використовувати дані тільки для того, щоб стати ефективнішими,
ми всі використовуватимемо дані, щоб стати людянішими.
Дякую.
(Оплески)