„Frumusețea e un blestem”, gândi Psyche
pe când privea dincolo de marginea stâncii unde fusese abandonată de tatăl ei.
Se născuse cu o frumusețe fizică atât de desăvârșită,
încât era venerată drept o nouă încarnare a lui Venus, zeița iubirii.
Dar pețitorii umani reali erau prea intimidați și să o abordeze.
Când tatăl ei a cerut sfatul Oracolului lui Apollo,
zeul luminii, rațiunii și profeției,
i s-a spus să-și abandoneze fiica pe un colț de stâncă,
unde se va căsători cu un monstru-șarpe cu aripi, crud și sălbatic.
Singură pe stâncă, Psyche a simțit Zefirul, Vântul de Vest,
cum o ridică încet în aer.
A așezat-o în fața unui palat.
„Ești acasă”, a auzit o voce fără chip spunând.
„Soțul tău te așteaptă în dormitor dacă ai curaj să-l întâlnești.”
Era destul de curajoasă, și-a spus Psyche.
Era așa întuneric în dormitor încât nu-și putea vedea soțul.
Dar nu părea să aibă formă de șarpe.
Pielea-i era fină, iar vocea și gesturile erau blânde.
L-a întrebat cine era,
dar el i-a spus că aceea era singura întrebare la care nu-i putea răspunde.
Dacă îl iubea, nu avea nevoie să știe.
Vizitele lui au continuat noapte după noapte.
Nu după mult timp, Psyche a rămas însărcinată.
Era bucuroasă, dar și confuză.
Cum putea să-și crească pruncul cu un bărbat pe care nu-l văzuse vreodată?
În acea noapte, Psyche s-a apropiat de soțu-i adormit, având în mână un opaiț.
L-a văzut pe zeul Cupidon
care făcea ca zeii și oamenii să se dorească cu pasiune,
prin săgețile sale străpungătoare.
Psyche a scăpat opaițul din mână, arzându-l pe Cupidon cu ulei fierbinte.
El a spus că se îndrăgostise de ea de când geloasa lui mamă, Venus,
i-a cerut să o facă de rușine pe tânăra femeie, trăgând în ea cu o săgeată.
Cucerit de frumusețea lui Psyche, Cupidon s-a străpuns cu propria săgeată.
Totuși, nu a crezut că zeii și oamenii puteau iubi ca egali.
Acum că ea-i știa adevărata formă, speranțele pentru fericire s-au spulberat,
așa că a zburat departe.
Psyche a rămas pradă disperării până ce vocea fără chip s-a întors
și i-a spus că era posibil
ca ea și Cupidon să se iubească de la egal la egal.
Încurajată, a plecat în căutarea lui.
Dar Venus i-a dat de urmă și i-a spus că ea și Cupidon s-ar putea căsători
doar dacă ea ar duce la îndeplinire o serie de încercări imposibile.
Întâi, lui Psyche i s-a spus să aleagă o grămadă imensă de semințe într-o noapte.
Pe când nu mai nutrea nicio speranță,
unei colonii de furnici i s-a făcut milă de ea și a ajutat-o.
Trecând de prima probă,
Psyche a trebuit apoi să-i aducă lui Venus lâna Oii de aur,
care avea reputația de a eviscera aventurierii rătăciți,
dar un zeu al râului i-a arătat cum să strângă
lâna pe care oaia o lăsase pe tufele de măceș
și a reușit.
În cele din urmă, Psyche a trebuit să meargă pe tărâmul celălalt
și să o convingă pe Proserpina, regina celor morți,
să pună o picătură din frumusețea ei într-o cutie pentru Venus.
Din nou, vocea fără chip i-a venit în ajutor lui Psyche.
I-a spus să aducă prăjituri proaspete pentru Cerber, câinele ce păzea Infernul,
și bani să plătească luntrașul, Charon, să o treacă dincolo de Styx.
Cu cea de-a treia și ultima sarcină încheiată,
Psyche s-a întors pe tărâmul celor vii.
În fața palatului lui Venus, a deschis cutia cu frumusețea Proserpinei,
sperând să oprească puțină și pentru ea.
Dar cutia era plină cu somn, nu frumusețe,
iar Psyche s-a prăbușit pe cărare.
Cupidon, cu rănile-i vindecate, a zburat la mireasă sa adormită.
I-a spus că a greșit și că a fost nechibzuit.
Curajul ei în fața necunoscutului
a dovedit că era mai mult decât egala lui.
Cupidon i-a dat lui Psyche ambrozie, nectarul zeilor, făcând-o nemuritoare.
La scurt timp, Psyche a dat naștere fiicei lor.
Au numit-o Plăcere,
iar ea, Cupidon și Psyche, al cărei nume înseamnă „suflet”,
complică încă de pe atunci viața amoroasă a oamenilor.