Chiar acum, în mintea voastră rulează un film.
E un film uimitor și complex.
Are 3D și sunet surround pentru ceea ce vedeți și auziți.
....dar acesta e doar începutul.
Filmul are simțul mirosului, al gustului și al pipăitului.
Percepe senzații corporale, durere, foame, orgasme.
Simte emoții: furie, fericire...
Are amintiri, precum scene din copilărie, ce rulează în fața ochilor voștri.
Și se aude permanent o voce, ce însoţeşte fluxul gândirii conștiente.
În centrul filmului sunteți voi...
...trăind toate acestea în mod direct.
Acest film e fluxul conștiinței...
...experiența subiectivă a minții și a lumii.
Conștiința e unul din adevărurile fundamentale ale existenței umane.
Fiecare din noi e conștient.
Toți vedem „filmul interior”, absolut toți.
O cunoaștem în mod nemijlocit.
Cel puțin eu.
N-am de unde ști dacă voi sunteți conștienți.
Conștiința face și ca viața să merite trăită.
Dacă n-am fi conștienți, nimic n-ar avea sens sau valoare.
În același timp însă, e cel mai misterios fenomen din univers.
De ce suntem conștienți ?
De ce vedem filmul interior ? De ce nu suntem doar roboți
ce procesează și produc date
fără să vedem filmul interior ?
În prezent, nimeni nu știe răspunsul la aceste întrebări.
Eu cred că, pentru a integra conștiința în știință,
e nevoie, poate, de nişte idei radicale.
Unii spun că nu poate exista o știință a conștiinței.
Știința, prin natura ei, e obiectivă.
Conștiința, prin natura ei, e subiectivă.
Deci nu poate exista o știință a conștiinței.
Secolul XX a fost dominat de această concepție.
Psihologii au studiat obiectiv comportamentul,
specialiștii în neuroștiințe au studiat obiectiv creierul
și nimeni n-a pomenit de conștiință.
Chiar și acum 30 de ani, când a fost înființat TED,
existau puține cercetări științifice despre conștiință.
Însă acum 20 de ani, toate acestea au început să se schimbe.
Specialiștii în neuroștiințe, ca Francis Crick, și fizicienii, ca Roger Penrose,
au spus că e timpul ca știința să abordeze conștiința.
De atunci a avut loc o explozie, o înflorire a cercetărilor științifice
pe tema conștiinței, iar rezultatele au fost remarcabile.
Însă, deocamdată, există și unele limitări esențiale.
Preocuparea centrală a științei conștiinței în ultimii ani
a fost căutarea corelațiilor dintre anumite zone ale creierului
și anumite stări de conștiință.
Cu asta se ocupă Nancy Kanwisher, care a prezentat conferința anterioară.
Acum înțelegem mai bine, de exemplu,
zonele creierului ce corespund experienţei conştiente
de recunoaştere a chipurilor...
...de simţire a durerii...
...sau a fericirii.
Însă e tot o știință a corelațiilor,
nu a explicațiilor.
Știm că aceste zone ale creierului corespund anumitor experiențe conștiente,
dar nu știm de ce se întâmplă.
Îmi place să spun că cercetarea din domeniul neuroștiințelor
răspunde la unele întrebări despre conștiință, care ne preocupă:
ce fac anumite zone ale creierului și cu ce se corelează ?
Într-un fel, astea sunt problemele ușoare. Nu critic specialiștii în neuroștiințe.
Nu există probleme ușoare când e vorba de conștiință.
Dar ele nu abordează adevărata enigmă
din miezul problemei:
de ce procesele fizice din creier sunt însoțite de conștiință ?
De ce există filmul subiectiv interior ? Nu ştim deocamdată.
Ați putea spune să dăm răgaz neuroștiințelor câțiva ani.
Se vor dovedi a fi un alt fenomen emergent,
ca ambuteiajele, uraganele,
ca viața însăși, și o să le dăm de cap.
Cazurile tipice de emergență se referă la comportamente emergente:
cum are loc un ambuteiaj,
cum se manifestă un uragan, cum se reproduce un organism viu,
cum se adaptează și metabolizează substanțele...
Întrebări despre funcționarea obiectivă. Ați putea aplica asta la creierul uman
pentru a explica comportamentul și funcțiile creierului uman
ca fenomene emergente: modul în care mergem, vorbim, jucăm șah...
Întrebări despre comportament.
Dar când vine vorba de conștiință, întrebările despre comportament
sunt cele ușoare.
Adevărata problemă e:
de ce comportamentul e însoțit de o experiență subiectivă ?
Aici, paradigma standard a emergenței,
chiar și cele ale neuroștiințelor,
n-au prea multe de spus deocamdată.
Sunt adeptul materialismului științific.
Vreau o teorie științifică a conștiinței, care să funcționeze.
Mult timp m-am străduit zadarnic
să găsesc o teorie a conștiinței, formulată în termeni pur fizici,
care să funcționeze.
Am concluzionat că nu merge din motive sistemice.
E o poveste lungă,
ideea centrală fiind că ce obții prin explicațiile pur reducționiste,
exprimate în termeni fizici și neurologici,
sunt informații despre funcționarea, structura și dinamica unui sistem,
despre comportamentul pe care-l determină,
excelent pentru rezolvarea problemelor ușoare: cum ne comportăm și funcționăm.
Dar când vine vorba de experiența subiectivă,
de ce totul pare venit din interior,
vorbim de ceva complet nou, ce reprezintă o nouă întrebare.
Cred deci că suntem într-un impas.
Avem o minunată înlănțuire de explicații,
în care fizica explică chimia, chimia explică biologia,
iar biologia părți ale psihologiei.
Conștiința însă nu pare să se potrivească în „peisaj”.
Pe de-o parte, e un fapt real că suntem conștienți.
Pe de alta, nu știm cum s-o integrăm în perspectiva științifică asupra lumii.
Cred că acum conștiința e un fel de anomalie...
...ce trebuie integrată în viziunea asupra lumii, dar încă nu știm cum.
În faţa unei astfel de anomalii, e, poate, nevoie de idei radicale.
Cred că avem nevoie de câteva idei care la început par nebunești,
înainte de a înţelege conștiința în mod științific.
Există câteva posibilități în această privință.
Prietenul meu Dan Dennett, prezent aici, are una.
El spune că nu există probleme dificile legate de conștiință.
Conceptul de film subiectiv interior
implică un fel de iluzie sau confuzie.
De fapt, trebuie să explicăm funcțiile obiective și comportamentul creierului,
și atunci am explicat tot ce trebuie explicat.
Bravo lui !
E genul de ideie radicală pe care trebuie s-o explorăm,
dacă vrem o teorie a conștiinței reducționistă, în termeni neurologici.
În același timp, pentru mine și alții,
această concepție aproape că neagă faptul conștiinței și, astfel, nu e acceptabilă.
Așa că eu abordez altfel problema.
În continuare, vreau să explorez două idei nebunești
care, cred eu, par promițătoare.
Prima idee nebunească e: conștiința e fundamentală.
Fizicienii cred că unele aspecte ale universului sunt elemente fundamentale:
spațiul, timpul și masa.
Ei postulează legile fundamentale ce le guvernează,
precum legile gravitației sau ale mecanicii cuantice.
Aceste legi și proprietăți fundamentale nu sunt explicate prin altceva mai simplu,
ci sunt privite mai degrabă ca elementare, totul pornind de la ele.
Uneori, lista principiilor fundamentale se mărește.
În secolul al XIX-lea, Maxwell și-a dat seama
că nu poți explica fenomenele electromagnetice
cu ajutorul principiilor existente: spațiul, timpul, masa, legile lui Newton,
așa că a postulat legile fundamentale ale electromagnetismului,
sarcina electrică fiind un element fundamental guvernat de ele.
Cred că asta e situația în care ne aflăm în privința conștiinței.
Dacă nu poți explica conștiința cu ajutorul principiilor existente,
spațiul, timpul, masa, sarcina electrică,
atunci, în mod logic, trebuie să mărești lista.
Firesc e să postulezi conștiința însăși drept ceva fundamental,
un element de bază al naturii.
Asta nu înseamnă că nu o poți studia științific,
ci deschide drumul către studiul științific.
Apoi trebuie să studiem legile fundamentale ce guvernează conștiința,
legile ce leagă conștiința de alte principii fundamentale,
spațiul, timpul, masa, procesele fizice.
Fizicienii spun uneori
că vor legi fundamentale atât de simple, încât le-ar putea imprima pe un tricou.
Cred că situația conștiinței e similară.
Vrem să găsim legi fundamentale simple, ce pot fi imprimate pe un tricou.
Încă nu știm care sunt aceste legi, dar asta căutăm să aflăm.
A doua idee nebunească: conștiința ar putea fi universală.
Orice sistem ar putea avea un anumit grad de conștiință.
Această concepție e numită uneori „panpsihism”:
„pan” - „tot”, „psiho” - „minte”, fiecare sistem fiind conștient,
nu doar oamenii, câinii, șoarecii, muștele,
ci și microbii lui Rob Knight, particulele elementare...
Chiar și un foton are un anumit grad de conștiință.
Ideea nu e că fotonii ar fi inteligenți sau că gândesc.
Un foton nu e distrus de angoasă
la gândul că se mișcă cu viteza luminii,
dar nu apucă să încetinească și să miroasă trandafirii.
Nu așa.
Însă fotonii ar putea avea o fărâmă de emoție primară, subiectivă,
o precursoare primitivă a conștiinței.
Poate părea o idee cam trăsnită.
De ce ar crede cineva ceva atât de nebunesc ?
Un motiv poate fi găsit în prima idee nebunească:
conștiinţa e fundamentală.
Dacă e așa, la fel ca spaţiul, timpul şi masa,
e firesc să presupunem că ar putea fi și universală, la fel ca acestea.
Merită observat și că, deși ideea ni se pare contraintuitivă,
ea nu e deloc aşa pentru oamenii din alte culturi,
unde mintea umană e privită în comuniune cu natura.
Un motiv mai profund provine din ideea că...
Poate cea mai simplă şi eficientă cale de a găsi legile fundamentale
ce leagă conștiinţa de procesele fizice e să legăm conştiinţa de informaţie.
Oriunde există procesare de informații, există conştiinţă.
Procesare complexă de informații, ca la om, conștiinţă complexă.
Procesare simplă, conștiinţă simplă.
O chestie interesantă e că, recent,
Giulio Tononi, un specialist în neuroștiințe, a adoptat această teorie
și a dezvoltat-o riguros cu ajutorul unei teorii matematice.
El folosește o funcție matematică a integrării informaţiei,
pe care o numeşte „fi”,
ce măsoară cantitatea de informaţie integrată într-un sistem.
Şi presupune că fi e legată de conştiinţă.
Deci, în creierul uman, un nivel înalt de integrare a informațiilor,
un grad înalt de fi, înseamnă un grad înalt de conștiință.
La şoarece, un grad mediu de integrare a informaţiei,
tot semnificativ, înseamnă un nivel destul de înalt de conștiință.
Însă, pe măsură ce ajungi la viermi, microbi, particule,
cantitatea de fi scade.
Gradul de integrare a informației scade, dar e tot diferit de zero.
În teoria lui Tononi, nivelul conștiinței va fi mereu diferit de zero.
De fapt, el propune o lege fundamentală a conştiinţei:
un nivel înalt de fi, un nivel înalt al conștiinței.
Nu ştiu dacă teoria e corectă,
dar, în prezent, ea domină știința conștiinței
şi a fost folosită pentru a integra o întreagă gamă de date ştiinţifice,
având avantajul că e suficient de simplă pentru a fi imprimată pe un tricou.
Motivul final e că panpsihismul ne-ar putea ajuta
să integrăm conştiinţa în lumea fizică.
Fizicienii şi filozofii au observat adesea că fizica este curios de abstractă.
Ea descrie structura realităţii folosind câteva ecuaţii,
dar nu ne spune nimic despre realitatea însăși.
După cum spune Stephen Hawking: ce insuflă viață ecuațiilor ?
În concepția panpsihistă, poți lăsa ecuaţiile fizicii aşa cum sunt
sau poți considera că descriu fluxul conștiinței.
Asta face până la urmă fizica, descrie fluxul conştiinţei.
Din această perspectivă, conştiinţa e cea care insuflă viață ecuațiilor.
Astfel, conştiinţa nu e suspendată în afara lumii fizice,
ca un fel de accesoriu, ci e chiar în centrul ei.
Cred că perspectiva panpsihistă ne poate schimba
relația cu natura
şi poate avea serioase consecinţe etice și sociale.
Unele dintre ele pot fi contraintuitive.
Credeam că n-ar trebui să mănânc nimic dotat cu conștiință...
...că ar trebui să fiu vegetarian.
Ca adept al panpsihismului, dacă adopți această concepție, vei flămânzi.
Dacă stai să te gândești, asta îți schimbă concepțiile,
pe când ceea ce contează din perspectivă etică și morală
nu e atât realitatea conștiinței, cât nivelul și complexitatea ei.
E firesc și să ne punem întrebări despre conştiinţa altor sisteme,
precum computerele.
De pildă, Samantha, sistemul dotat cu inteligență artificială din „Ea”.
E oare conştientă ?
Din perspectiva informaţională panpsihistă,
„ea” prelucrează și integrează informaţii complexe,
deci răspunsul e, probabil, da.
Dacă e aşa, apar probleme etice serioase
referitoare atât la dezvoltarea sistemelor informatice inteligente,
cât şi la închiderea lor.
În cele din urmă, vă puteți întreba despre conştiinţa grupurilor,
a planetei.
Are Canada conştiinţă proprie ?
Sau, la nivel local, un grup integrat, ca publicul unei conferințe TED,
are oare o conştiinţă colectivă,
vede grupul un film interior,
diferit de cel al fiecărui membru ?
Nu știu răspunsul la întrebare, dar cred că merită luat în serios.
Așadar, perspectiva panpsihistă e una radicală
şi nu ştiu dacă e corectă.
Am mai multă încredere în prima idee nebunească,
conform căreia conştiinţa e fundamentală,
decât în a doua, care spune că e universală.
Această concepție naşte o serie de întrebări și probleme,
de pildă cum reușesc fărâmele de conştiinţă să alcătuiască
conştiinţa complexă familiară nouă ?
Dacă vom răspunde la aceste întrebări, vom pava drumul
spre o teorie serioasă a conştiinţei.
Altfel, va deveni cea mai grea problemă din ştiinţă şi filozofie.
Nu ne putem aştepta s-o rezolvăm peste noapte.
Dar cred că vom reuși până la urmă.
Înţelegerea conştiinţei e adevărata cheie
a înţelegerii universului și a propriei persoane.
Doar să alegem cea mai potrivită idee trăsnită. Mulţumesc.
(Aplauze)