Kada kažem "Venecija", zamišljate li sebe kako jedrite Velikim kanalom,
uz serenadu gondolijera?
Nema sumnje da je gondola simbol Venecije u Italiji,
ali kako je ovaj crni brod u obliku banane dobio svoj prepoznatljivi izgled?
Poreklo venecijanske gondole je izgubljeno u istoriji
ali do 1500-ih, oko deset hiljada gondola je prevozilo velikodostojnike,
trgovce i robu gradskim kanalima.
U stvari, Venecija je bila prepuna različitih tipova ručno izrađenih čamaca
od utilitarističkih splavova do Duždevih raskošnih pozlaćenih barži.
Kao savremeni taksi sistem, gondole su izdavane čamdžijama
koji su pravili ture po pristaništima grada.
Putnici bi plaćali kartu da ih prevezu sa jedne strane Velikog kanala na drugu,
kao i do drugih mesta po gradu.
Ali, gondolijeri su uskoro došli na loš glas.
Istorijski dokumetni opisuju brojne prekršaje vezane za čamdžije,
uključujući psovke, kockanje, iznuđivanje putnika -
čak i povremenu upotrebu sile.
Da bi minimizirali nepredvidivost putovanja kanalima,
Venecijanci koji su to sebi mogli da priušte, kupili su gondole,
kao što poznate ličnosti danas imaju privatni auto sa šoferom.
Ovi bogati Venecijanci unajmili su dva privatna gondolijera da ih voze
po gradu i održavaju njihove čamce.
Gondole su ubrzo postale statusni simbol, u velikoj meri kao skupi automobil,
sa uobičajenom opremom, ugraviranim i pozlaćenim ornamentima,
i sezonskim štofovima, kao što su svila i somot.
Bilo kako bilo, većina današnjih gondola su crne
jer su 1562. venecijanske vlasti odlučile
da sve gondole osim ceremonijalnih budu ofarbane u crno
da bi se izbegli grešno ekstravagantni prizori.
Kako izgleda, venecijanske vlasti nisu verovale u "nabudžena vozila".
Ipak, neki bogati Venecijanci birali su da plate kaznu
da bi održavali svoje gondole sa ornamentima,
bila je to mala cena da bi se održao privid bogastva.
Prepoznatljivi izgled gondole razvijao se vekovima.
Svaka gondola konstruisana je u porodičnoj radionici zvanoj "skvero".
Od svojih očeva i dedova, sinovi su naučili kako da odaberu i obrade
delove bukve, trešnje, bresta, hrasta, ariša, limuna, mahagonija, jele i oraha.
Graditelji gondola počinjali bi od drvenog šablona
koji je možda bio zakovan za pod radionice generacijama.
Na ovaj osnovni oblik dodavali su pramac i krmu,
zatim formirali uzdužne daske i rebra koja su činila okvir
broda dizajniranog da klizi kroz plitke, uske kanale.
Gondola nema pravih linija niti ivica.
Njen prepoznatljivi profil postiže se kroz impresivni proces vatre i vode,
krivljenjem dasaka zapaljenim bakljama, napravljenim od močvarne trske.
Ipak, veći deo od 500 sati koliko traje pravljenje gondole
potroši se na finalne faze:
pripremanje površina i nanošenje uzastopnih slojeva vodootpornog laka.
Lak je pravljen po porodičnom receptu, čuvanom kao onaj za rižoto
ili za domaći sos.
Ali, i sa završetkom drveta, gondola još nije gotova.
Specijalizovane zanatlije snabdevaju svoje kolege graditelje gondola
detaljno prekrivenim putničkim odeljcima,
tapaciranim detaljima i ornamentima od čelika i mesinga.
Proizvođači vesla postali su ključni partneri graditeljima gondola.
Venecijanske rašlje za vesla, ili forkola, počele su kao prosta viljuška
da bi evoluirale u visoko preciznu alatku koja omogućava gondolijeru
da vodi veslo u mnogo pozicija.
Do kasnih 1800-ih,
graditelji gondola počeli su da prave levu stranu gondole širu nego desnu
kao ravnotežu snazi jednog gondolijera.
Ova modifikacija omogućava veslaču da upravlja samo sa desne strane
i bez podizanja vesla iz vode.
Iako su ove modifikacije poboljšale putovanje gondolom,
nisu bile dovoljne da održe korak sa motorizovanim čamcima.
Danas, samo 400 gondola plovi kroz kanale Venecije
i svake godine, ručno se pravi sve manje autentičnih gondola.
Ali, duž ulica, ulični znakovi sadrže reči venecijanskog dijalekta
za lokacije starih brodogradilišta, radionica vesla i stanica trajekata
obeležavajući uspomenu na zanat izgradnje brodova
koji je nekada činio da život u republici klizi stabilnim tempom.