Când spun, „Veneția”, vă imaginați cumva alunecând în josul Marelui Canal,
în timp ce un gondolier vă cântă o serenadă?
Gondola e simbolul Veneției, Italia,
dar de unde provine aspectul unic al acestei bărci negre în formă de banană?
Originile gondolei venețiene se pierd în istorie,
dar de prin 1500, vreo 10.000 de gondole
transportau demnitari, bunuri și negustori pe canalele orașului.
Veneția era plină de tot felul de bărci fabricate manual,
de la utilitare până la șlepul aurit al Dogelui.
Ca în sistemul actual de taximetrie, gondolele erau închiriate barcagiilor,
care treceau prin toate stațiile de feribot ale orașului.
Pasagerii plăteau traversarea dintr-o parte în cealaltă a canalului,
sau spre alte zone ale orașului.
Dar gondolierii şi-au făcut curând o reputație proastă.
Documentele istorice atestă infracțiuni comise de barcagii:
limbaj vulgar, jocuri de noroc extorcarea pasagerilor,
iar în unele cazuri, chiar acte de violență.
Pentru scăderea riscului transportului pe canale,
venețienii care-şi permiteau își cumpărau propriile gondole,
cum celebritățile de azi au mașină cu șofer.
Acești venețieni prosperi, angajau doi gondolieri
să-i plimbe prin oraș și să le întrețină bărcile.
Gondolele simbolizau rangul ca mașinile scumpe, azi,
cu accesorii personalizate: decorațiuni sculptate și aurite
și țesături de sezon ca mătasea sau catifeaua.
Majoritatea gondolelor de azi sunt negre, deoarece în 1562, autoritățile au decretat
că toate gondolele, cu excepția celor ceremoniale, să fie negre
pentru a evita înfățișări ruşinos de extravagante.
Se pare că autoritățile venețiene nu aprobau „transportul personalizat”.
Totuși, venețieni înstăriți preferau să achite amenzile
ca să-și păstreze gondolele personalizate – un preţ mic pentru aparenţă.
Aspectul distinctiv al gondolelor s-a dezvoltat de-a lungul multor secole.
Fiecare gondolă era construită pe șantier naval familial, numit „squero”.
Fii au învățat de la tații și bunicii lor cum să selecționeze și să potrivească
bucățile delemn de fag, cireș, ulm, brad, molift, lămâi, mahon, stejar și nuc.
Meşterii începeau cu un șablon de lemn creat în ateliere cu generații înainte.
Formei de bază îi ataşau pupa și prora apoi scândurile longitudinale și coastele
care formau scheletul unei bărci,
proiectate să se strecoare pe canale înguste și puțin adânci.
O gondolă nu are linii sau muchii drepte.
Forma sa a fost creată cu foc și apă, printr-un procedeu impresionant,
constând în îndoirea scândurilor cu torțe din trestie.
Din 500 de ore, cât dura construcţia, majoritatea aparţineau etapelor finale:
finisarea suprafețelor și aplicarea straturilor de lac rezistent la apă.
Lacul era o rețetă de familie, bine păzită ca cea de risotto sau sos de casă.
Chiar şi după finisarea lemnului gondola nu era terminată.
Artizani specializaţi furnizau fabricanților de gondole
compartimente pentru pasageri elaborat învelite,
tapițerii și ornamente din oțel și alamă.
Fabricanții de vâsle erau parteneri importanți ai constructorilor de gondole.
Vâslele venețiene – fórcola – inițial o simplă furcă de lemn,
au evoluat într-o unealtă de precizie, permițând manevrarea în multe poziţii.
La sfârșitul secolului al XIX-lea,
meşteşugarii au început să facă partea stângă a gondolei mai mare
pentru a contrabalansa forța unui singur gondolier.
Această modificare permitea vâslașilor să cârmească doar din partea dreaptă,
fără să ridice vâsla din apă.
Deși aceste ajustări au îmbunătățit transportul cu gondola,
n-au fost îndeajuns ca să ţină pasul cu bărcile cu motor.
Azi mai există doar 400 de gondole pe canalele venețiene,
iar în fiecare an, sunt tot mai puține gondole autentice fabricate manual.
Totuşi semnele de stradă încă au denumirile în dialectul venețian
ale locațiilor vechilor șantiere navale, fabricanți de vâsle și stații de feribot,
păstrând astfel amintirea meseriei de dulgher,
care odată a dat viață uneia dintre cele mai senine republici.