Jag är hazarer
och mitt folks hemland är Afghanistan.
Precis som hundratusentals andra hazariska barn
föddes jag i exil.
Den pågående förföljelsen och angreppen på hazarerna
tvingade mina föräldrar att lämna Afghanistan.
Denna förföljelse har en lång historia som sträcker sig tillbaka till 1800-talet
och kung Abdur Rahmans styre.
Han dödade 63 procent av den hazariska befolkningen.
Han byggde minareter med deras huvuden.
Många hazarer såldes som slavar,
och många andra flydde till grannländerna Iran och Pakistan.
Mina föräldrar flydde också till Pakistan
och slog sig ner i Quetta, där jag föddes.
Efter attacken den 11 september på World Trade Center
fick jag chansen att åka till Afghanistan
för första gången, ihop med utländska journalister.
Jag var bara 18, och jag fick jobb som tolk.
Efter fyra år
kände jag att det var säkert nog att flytta permanent till Afghanistan,
och jag jobbade där som dokumentärfotograf
och jag arbetade med många historier.
En av de viktigaste artiklarna jag gjorde
var den om Afghanistans dansande pojkar.
Det är en tragisk historia om en vidrig tradition.
Den handlar om barn som dansar för krigsherrar
och mäktiga män i samhället.
Dessa pojkar rövas ofta bort eller köps av sina fattiga föräldrar
och får börja arbeta som sexslavar.
Detta är Shukur.
Han kidnappades från Kabul av en krigsherre.
Han togs till en annan provins
där han tvingades att arbeta som sexslav för krigsherren och hans vänner.
När berättelsen publicerades i Washington Post
började jag ta emot dödshot
och jag tvingades lämna Afghanistan
precis som mina föräldrar.
Tillsammans med min familj återvände jag till Quetta.
Situationen i Quetta hade förändrats dramatiskt sen jag åkte därifrån 2005.
Det som en gång var en fridfull frihamn för hazarer
hade förvandlats till den farligaste staden i Pakistan.
Hazarerna hålls instängda på två små områden,
och marginaliseras på det sociala, utbildningsmässiga och ekonomiska planet.
Detta är Nadir.
Jag hade känt honom sedan barnsben.
Han skadades när hans skåpbil attackerades av terrorister i Quetta.
Han dog av sina skador senare.
Omkring 1600 personer ur den hazariska befolkningen
hade dödats i flera attacker,
och runt 3 000 av dem hade skadats,
varav många fick permanenta handikapp.
Attackerna på den hazariska befolkningen
blev bara värre,
så det var inte förvånande att många ville fly.
Efter Afghanistan, Iran och Pakistan
är Australien hem för den fjärde största hazariska gruppen i världen.
När tiden kom för att lämna Pakistan
tycktes Australien vara det självklara valet.
Av ekonomiska skäl kunde bara en av oss åka
och det bestämdes att jag skulle åka,
med hopp om att om jag kom fram till mitt mål i säkerhet
kunde jag arbeta för att få över resten av familjen senare.
Alla kände till riskerna
och hur hemsk resan är,
och jag mötte många som hade förlorat familjemedlemmar eller vänner på havet.
Det var ett desperat beslut, att bara lämna allting,
och det är inte lätt för någon att ta det beslutet.
Om jag bara hade kunnat flyga till Australien
hade det tagit mig mindre än 24 timmar.
Men det var omöjligt att få visum.
Min resa var mycket längre,
mycket krångligare,
och definitivt farligare:
Jag flög till Thailand
och reste sen på vägar och med båtar till Malaysia och in i Indonesien,
och betalade folk och smugglare längs vägen,
och gömde mig ofta och under lång tid
och många gånger i rädsla för att åka fast.
I Indonesien anslöt jag mig till en grupp på sju asylsökande.
Allihopa delade vi på ett sovrum
i en stad utanför Jakarta som heter Bogor.
Efter en vecka i Bogor
gav sig tre av mina rumskamrater iväg på den farliga resan,
och vi fick höra två dagar senare
att en båt i sjönöd hade sjunkit i havet på väg mot Christmas Island.
Vi fick veta att våra tre rumskamrater - Nawroz, Jaffar och Shabbir -
fanns bland dem.
Bara Jaffar blev räddad.
Shabbir och Nawroz sågs aldrig till igen.
Det fick mig att tänka,
gör jag rätt?
Jag kom fram till att jag verkligen inte hade något annat val än att fortsätta.
Några veckor senare fick vi samtalet från människosmugglaren
som underrättade oss om att båten var redo att påbörja vår resa över havet.
På natten fördes vi ut till huvudfartyget
på en motorbåt,
vi gick ombord på en gammal fiskebåt som redan var överfull.
Vi var 93 personer,
och alla satt under däck.
Ingen tilläts vara där uppe.
Vi betalade 6000 dollar var och en
för den här delen av resan.
Den första natten och dagen gick utan problem,
men den andra natten slog vädret om.
Vågor kastade runt båten och det knakade i timret.
Folk under däck grät, bad och ropade efter sina nära och kära.
De skrek.
Det var fruktansvärt.
Det var som en scen från domedagen,
eller kanske som en av de där scenerna ur Hollywoodfilmer
som visar hur allt faller samman
och världen går under.
Det hände på riktigt för oss.
Vi hade inget hopp.
Vår båt flöt som en tändsticksask i vattnet utan någon som helst kontroll.
Vågorna var mycket högre än vår båt
och vattnet forsade in snabbare än motorpumparna kunde få ut det.
Alla tappade hoppet.
Vi tänkte, nu är det slut.
Vi såg vår död framför oss,
och jag dokumenterade det.
Kaptenen sa till oss
att vi inte skulle klara det,
vi var tvungna att vända tillbaka.
Vi gick upp på däck
och tände och släckte våra ficklampor
för att någon passerande båt skulle lägga märke till oss.
Vi försökte kalla uppmärksamheten till oss genom att vifta med flytvästar och låta.
Till slut lyckades vi ta oss till en liten ö.
Vår båt kastades mot klipporna,
jag gled ner i vattnet
och förstörde min kamera, det jag hade dokumenterat.
Men som tur var överlevde minneskortet.
Det var en tät skog.
Vi delade upp oss i många grupper medan vi diskuterade vad vi skulle göra.
Alla var rädda och förvirrade.
Sen, efter en natt på stranden,
hittade vi en brygga och kokosnötter.
Vi ropade in en båt från ett närliggande hotellcenter,
och sen överlämnades vi snabbt till den indonesiska sjöpolisen.
På Serang Detention Center
kom en tjänsteman och kroppsvisiterade oss förstulet.
Han tog våra mobiler, mina 300 dollar i kontanter,
våra skor så att vi inte skulle kunna rymma,
men vi höll vakterna under uppsikt och iakttog deras rörelser,
och runt kl 4 på morgonen, när de satt runt en eld,
tog vi ner två glasrutor från ett fönster som vette utåt
och smög ut.
Vi klättrade upp i ett träd nära yttermuren
som var täckt med glasskärvor.
Vi lade en kudde över den
och virade in våra överarmar med lakan
och klättrade över muren
och sprang iväg utan skor.
Jag var fri,
med en osäker framtid,
utan pengar.
Det enda jag hade var mitt minneskort med bilderna och fotomaterialet.
När min dokumentär sändes på SBS Dateline
fick många av mina vänner reda på min situation
och försökte hjälpa mig.
De lät mig inte ta någon annan båt och riskera livet igen.
Jag bestämde mig även för att stanna i Indonesien och försöka
få mitt fall behandlat av UNHCR.
men jag var jätterädd att jag skulle behöva stanna i Indonesien
i många år utan något att göra och utan att kunna arbeta,
som alla andra asylsökande.
Men det råkade bli lite annorlunda för mig.
Jag hade tur.
Mina kontakter jobbade för att mitt fall skulle påskyndas genom UNHCR
och jag omflyttades till Australien i maj 2013.
Alla asylsökande har inte den tur som jag har haft.
Det är väldigt svårt att leva ett liv med ett osäkert öde, i limbo.
Frågan om de asylsökande i Australien
har blivit så extremt politiserad
att den förlorat sitt mänskliga ansikte.
De asylsökande har demoniserats och sen presenterats för folket.
Jag hoppas att min berättelse och andra hazarers berättelser
ska människor ge en inblick i
hur de här personerna lider i sina hemländer
och hur de lider,
varför de riskerar sina liv för att söka asyl.
Tack.
(Applåder)