Aš esu hazaras,
ir mano žmonių tėvynė yra Afganistanas.
Kaip ir šimtai tūkstančių
kitų hazarų vaikų,
aš gimiau tremtyje.
Vykstantis persekiojimas
ir operacija prieš hazarus
privertė mano tėvus palikti Afganistaną.
Šis persekiojimas turėjo ilgą istoriją,
grįžtant į vėlyvuosius 1800-uosius
ir Karaliaus Adbur Rahman valdymo metą.
Jis nužudė 63 procentus
hazarų populiacijos.
Jis pastatė minaretus su jų galvomis.
Daugelis hazarų buvo parduoti į vergovę
ir daugelis kitų pabėgo iš šalies
į kaimyninius Iraną ir Pakistaną.
Mano tėvai taip pat pabėgo į Pakistaną
ir apsigyveno Kvetoje, kur aš gimiau.
Po atakos prieš bokštus dvynius rugsėjo 11-ąją
gavau galimybę nuvykti į Afganistaną
pirmą kartą, su užsienio žurnalistais.
Aš buvau tik 18, ir gavau vertėjo darbą.
Po keturių metų
aš pasijutau pakankamai saugus
grįžti į Afganistaną visam laikui.
Aš ten dirbau dokumentikos fotografu
ir dirbau su daug istorijų.
Viena iš svarbiausių mano sukurtų istorijų
buvo apie šokančius Afganistano berniukus.
Tai yra tragiška istorija
apie pasibaisėtiną tradiciją.
Ji apie mažus vaikus,
šokančius karo vadams
ir galingiems visuomenės vyrams.
Šie berniukai dažnai yra pagrobti arba nupirkti
iš savo neturtingų tėvų
ir jie įdarbinami kaip sekso vergai.
Tai Shukur.
Karo vadas jį pagrobė iš Kabulo.
Jis buvo nugabentas į kitą provinciją,
kur jis buvo priverstas dirbti sekso vergu
karo vadui ir jo draugams.
Kai šią istoriją išspausdino „Washington Post“,
aš pradėjau sulaukti grasinimų mirtimi,
ir buvau priverstas palikti Afganistaną,
kaip ir mano tėvai.
Kartu su savo šeima aš grįžau į Kvetą.
Situacija Kvetoje pasikeitė dramatiškai
nuo mano išvykimo 2005 metais.
Kartą ramus prieglobstis hazarams
pavirto į pavojingiausią miestą Pakistane.
Hazarai yra apriboti dviejuose mažuose plotuose,
jie yra marginalizuoti socialiai, švietimo nebuvimu bei finansiškai.
Tai Nadir.
Aš pažinojau jį nuo vaikystės.
Jis buvo sužeistas, kai jo autobusiukas
buvo užpultas iš pasalų teroristų Kvetoje.
Jis vėliau mirė nuo sužalojimų.
Apie 1 600 hazarų
žuvo įvairiose atakose
ir apie 3 000 jų buvo sužaloti,
ir daugelis iš jų suluošinti visam laikui.
Atakos prieš hazarų bendruomenę tik blogėjo,
taigi nestebina, kad daugelis norėjo pabėgti.
Po Afganistano, Irano ir Pakistano,
Australija yra namai ketvirtai pagal dydį
hazarų populiacijai pasaulyje.
Kai atėjo metas palikti Pakistaną,
Australija atrodė akivaizdus pasirinkimas.
Finansiškai tik vienas iš mūsų galėjo išvykti,
buvo nuspręsta, kad vyksiu aš
su viltimi, kad, jeigu pasieksiu savo tikslą saugiai,
aš galėsiu dirbti, kad mano šeima prisijungtų vėliau.
Visi žinojome apie riziką,
ir kokia bauginanti yra kelionė,
ir aš sutikau daugelį žmonių, kurie prarado mylimuosius jūroje.
Tai buvo sunkiai priimamas žūtbūtinis sprendimas,
palikti viską užnugaryje,
ir niekas šio sprendimo nepriima lengvai.
Jeigu būčiau galėjęs paprastai nuskristi į Australiją,
aš būčiau užtrukęs mažiau nei 24 valandas.
Bet gauti vizą yra neįmanoma.
Mano kelionė buvo daug ilgesnė,
daug sudėtingesnė
ir tikrai daug pavojingesnė.
Keliauti į Tailandą oru,
ir tada keliu ir valtimi į Malaiziją ir Indoneziją,
mokant žmonėms ir kontrabandininkams visą kelią,
ir daug laiko praleidžiant slepiantis,
ir daugelį kartų baimėje būti sugautam.
Indonezijoje aš prisijungiau prie septynių prieglobsčio siekiančių žmonių grupės.
Mes visi dalinomės miegamuoju
miestelyje už Džakartos, pavadinimu Bogor.
Po savaitės, praleistos Bogore,
trys mano kambariokai išvyko į pavojingą kelionę,
ir mes sulaukėme žinių po dviejų dienų,
kad sugniuždyta valtis nuskendo pakeliui į Kalėdų salą.
Mes sužinojome, kad trys mūsų kambariokai –
Nawroz, Jaffar ir Shabbir –
taip pat buvo tarp jų.
Tik Jaffar buvo išgelbėtas.
Daugiau niekas niekada nematė Shabbir ir Nawroz.
Tai vertė mane susimąstyti,
ar aš elgiuosi teisingai?
Aš priėjau išvadą, kad neturiu kito pasirinkimo, kaip tik judėti pirmyn.
Po kelių savaičių sulaukėme skambučio iš žmonių kontrabandininko,
pranešusio mums, kad valtis yra parengta pradėti mūsų kelionę jūra.
Naktį keliaudami link pagrindinio laivo
motorine valtimi,
mes įlipome į seną žvejybinį laivą, kuris jau buvo sausakimšas.
Ten mūsų buvo 93,
ir mes visi buvome žemiau denio.
Niekam nebuvo leista pakilti viršun.
Kiekvienas sumokėjome po 6 000 dolerių
už šią kelionės dalį.
Pirmoji naktis ir diena praėjo sklandžiai,
bet antrą naktį oras pasikeitė.
Bangos mėtė valtį ir medinės sijos dejavo.
Žmonės žemiau denio verkė, meldėsi prisimindami mylimuosius.
Jie šaukė.
Tai buvo siaubingas momentas.
Tai buvo lyg scena iš paskutinio teismo dienos,
arba kaip viena iš tų scenų Holivudo filmuose,
kuri parodo, kad viskas lūžta
ir pasaulis tiesiog baigiasi.
Mums tai vyko iš tikrųjų.
Mes neturėjome jokios vilties.
Mūsų valtis plūduriavo lyg degtukų dėžutė ant vandens
be jokios kontrolės.
Bangos buvo daug didesnės nei mūsų valtis,
ir vanduo pylėsi greičiau, nei variklio pompos galėjo išpumpuoti.
Mes visi praradome viltį.
Mes manėme, kad tai pabaiga.
Mes laukėme mirties,
ir aš viską dokumentavau.
Kapitonas mums pasakė,
kad mes neišgyvensime,
mes privalome apsukti valtį atgal.
Mes pakilome į denį
ir junginėjome savo žibintuvėlius,
kad pritrauktume bet kokios praplaukiančios valties dėmesį.
Mes bandėme pritraukti dėmesį mojuodami gelbėjimosi liemenėmis ir švilpdami.
Galiausiai mes priplaukėme mažą salą.
Kai mūsų valtis dužo į uolas,
aš įkritau į vandenį
ir sugadinau savo kamerą, viską, ką buvau užfiksavęs.
Bet laimei atminties kortelė išgyveno.
Tai buvo tankus miškas.
Mes pasidalinome į grupeles, nes mes nesutarėme ką daryti toliau.
Visi buvome išsigandę ir pasimetę.
Tada, po nakties praleistos paplūdimyje,
mes radome molą ir kokosų.
Mes prišaukėme valtį iš netolimo kurorto
ir tada buvome greitai perduoti Indonezijos vandens policijai.
Serang sulaikymo centre
imigracijos pareigūnas atėjo ir vogčiomis apieškojo mus nuogus.
Jis paėmė mūsų mobiliuosius, mano 300 grynųjų,
mūsų batus, kad negalėtume pabėgti.
Bet mes stebėjome sargybinius, sekdami jų judesius,
ir apie 4 ryto, kai jie susėdo aplink laužą,
mes išėmėme du stiklus iš lango
ir išsmukome per jį.
Mes įlipome į medį šalia išorinės sienos, kuri buvo padengta stiklo šukėmis.
Mes uždėjome pagalvę ant jų.
Savo rankas apvyniojome paklodžių skiautėmis
ir perlipome sieną,
ir mes bėgome basi.
Aš buvau laisvas
su neaiškia ateitimi,
be pinigų.
Vienintelis dalykas, kurį turėjau, buvo
atminties kortelė su nuotraukomis ir įrašais.
Kai mano dokumentinis filmas buvo paleistas į eterį „SBS Dateline“,
daugelis mano draugų sužinojo apie mano situaciją
ir jie bandė man padėti.
Jie man neleido daugiau niekur plaukti ir rizikuoti savo gyvybe.
Aš taip pat nusprendžiau pasilikti Indonezijoje ir kelti bylą per UNHCR,
bet aš bijojau, kad likius Indonezijoje
daugelį metų nieko nedarydamas ir negalėdamas dirbti,
kaip ir kiekvienas kitas prieglobsčio ieškotojas.
Bet man viskas pasisuko šiek tiek kitaip.
Man pasisekė.
Mano kontaktai pagreitino mano bylą per UNHCR,
ir aš buvau perkeltas į Australiją 2013 metų gegužę.
Ne kiekvienas prieglobsčio ieškotojas yra toks laimingas kaip aš.
Sunku gyventi gyvenimą su neaiškiu likimu, nežinioje.
Problema su prieglobsčio ieškotojais Australijoje
yra labai politizuota,
ji net prarado savo žmogiškąjį veidą.
Prieglobsčio ieškotojai paverčiami demonais ir tada pristatomi žmonėms.
Tikiuosi, kad mano istorija ir hazarų istorija
gali parodyti žmonėms,
kaip šie žmonės kenčia savo gimtinėje,
ir kaip jie kenčia.
Kodėl jie rizikuoja savo gyvybėmis ieškodami prieglobsčio?
Ačiū.
(Plojimai.)