Hazara vagyok,
a népem hazája Afganisztán.
Több százezer más hazara gyermekhez hasonlóan
én magam is száműzetésben születtem.
A folyamatos üldözés és a hazarák elleni műveletek
arra kényszerítették a szüleimet, hogy elhagyják Afganisztánt.
Ez az üldözés már régóta folyik, az 1800-as évek vége felé kezdődött,
Abdur Rahman király uralma idején.
A király a hazara népesség 63 százalékát kiirtotta.
Minareteket építtetett a fejükből.
Sok hazarát rabszolgának adtak el,
míg mások elmenekültek a szomszédos Iránba és Pakisztánba.
A szüleim is Pakisztánba menekültek,
és Kvettában telepedtek le - itt születtem én.
Az Ikertornyok elleni, szeptember 11-i támadás után
lehetőségem nyílt külföldi újságírókkal,
életemben először Afganisztánba látogatni.
Csupán 18 éves voltam, és tolmácsként kaptam munkát.
Négy év elteltével
biztonságban éreztem magam annyira, hogy végleg Afganisztánba költözzek.
Dokumentarista fotós lettem,
és sok témán dolgoztam.
Az egyik legfontosabb munkám
az afganisztáni táncoló fiúkról szólt.
Ez egy tragikus történet egy szörnyű hagyományról.
Fiatal gyermekekről szól, akik haduraknak és
a társadalom vezető embereinek táncoltak.
Ezeket a fiúkat gyakran elrabolják vagy megveszik őket szegény családjuktól,
és szexrabszolgákként dolgoztatják.
Ő Shukur.
Egy hadúr rabolta el Kabulból.
Elvitték egy másik tartományba,
és kényszerítettek, hogy szexrabszolgaként dolgozzon a hadúrnak és barátainak.
Amikor ezt a történetet a Washington Post publikálta,
halálos fenyegetéseket kezdtem kapni,
és el kellett hagynom Afganisztánt,
ahogy hajdanán a a szüleimnek is.
A családommal visszatértem Kvettába.
Amióta 2005-ben elmentem, Kvettában radikálisan megváltozott a helyzet.
Ami egykor békés menedék volt a hazarák számára,
most Pakisztán legveszélyesebb városává vált.
A hazarák élettere két kis területre korlátozódik,
és a sorsuk társadalmi és oktatási kirekesztettség, büntetettség.
Ő Nadir.
Gyerekkorom óta ismertem.
Megsebesült, amikor a teherautóján utazva Kvettában terroristák ütöttek rajta.
Később belehalt a sérüléseibe.
A különféle támadások során
körülbelül 1600 hazara vesztette életét,
körülbelül 3000-en sebesültek meg,
és sokan véglegesen nyomorékká váltak.
A Hazara közösségre mért támadások csak rosszabbodtak,
így nem meglepő, hogy sokan el akartak menekülni.
Afganisztán, Irán és Pakisztán után
Ausztrália ad otthont a világ negyedik legnagyobb hazara közösségének.
Amikor eljött az idő, hogy elhagyjuk Pakisztánt,
Ausztrália tűnt a logikus választásnak.
Anyagi okok miatt csak egyikünk mehetett,
és úgy döntöttünk, hogy én megyek -
abban a reményben, hogy ha majd biztonságban megérkezem,
azért fogok dolgozni, hogy a családom is utánam jöhessen a későbbiekben.
Mindenki tudta a kockázatokat,
és hogy milyen rémisztő ez az utazás.
Sok olyan emberrel találkoztam már, aki elvesztette szeretteit a tengeren.
Kétségbeesett döntés volt mindent magam mögött hagyni -
ilyet senki nem hoz könnyedén.
Ha egyszerűen repülőre tudtam volna ülni,
az út kevesebb mint 24 órámba került volna.
De vízumot szerezni lehetetlenség volt.
Így az utam sokkal tovább tartott,
jóval bonyolultabb volt,
és nyilván sokkal veszélyesebb is.
Thaiföldre utaztam repülővel,
onnan szárazföldön, majd csónakkal tovább Malajziába és Indonéziába,
és útközben embereket és csempészeket kellett lefizetnem.
Rengeteg időt töltöttem bujkálással
és rettegtem, hogy elkaphatnak.
Indonéziában csatlakoztam egy héttagú menedékkérő csoporthoz.
Mindannyian egy szobában aludtunk
egy Bogor nevű kisvárosban, Jakarta mellett.
Miután egy hetet töltöttünk Bogorban,
a szobatársaim közül hárman veszedelmes útra indultak.
Két nappal később megkaptuk a híreket,
hogy egy hajó elsüllyedt a tengeren, útban a Karácsony-sziget felé.
Kiderült, hogy a három szobatársunk - Nawroz, Jaffar és Shabbir -
az utasok között volt.
Csak Jaffart mentették meg.
Shabbir és Nawroz soha nem került elő.
Elgondolkodtam:
vajon helyesen cselekszem?
Rájöttem, hogy nincs más választásom, mint hogy folytatom, amit elkezdtem.
Néhány héttel később felhívott minket az embercsempész,
és szólt, hogy a hajó készen áll a tengeri utazásunkra.
Éjszaka motorcsónakkal vittek bennünket
a főhajóhoz.
Felszálltunk egy régi halászhajóra, ami már amúgy is tele volt.
93-an voltunk,
és mind a fedélzet alatt húzódtunk meg.
Senkinek sem volt szabad fölmennie.
6000 dollárt fizettünk fejenként
az utazás ezen részéért.
Az első éjszaka és nap simán ment,
de a második éjszakára elromlott az idő.
Hullámok dobálták a hajót, és nyikorogtak a hajógerendák.
Az emberek a fedélzet alatt sírtak, imádkoztak, szeretteikre emlékeztek.
Sikoltoztak.
Rettenetes pillanat volt.
Olyan volt, mint az Ítélet napja,
vagy talán mint egy olyan jelenet a hollywoodi filmekből,
ahol minden darabokra törik,
és a világ éppen véget ér.
De ez nekünk valóság volt.
Nem volt semmi reményünk.
A hajónk, mint egy gyufásdoboz, sodródott a tengeren
nem volt, aki irányítsa.
A hullámok sokkal magasabbak voltak, mint a hajónk,
és a víz gyorsabban ömlött be, mint ahogy a szivattyúk ki tudták volna nyomni.
Elvesztettük minden reményünket.
Gondoltuk, ez a vég.
Néztük a halálunkat,
én pedig dokumentáltam.
A kapitány szólt,
hogy nem fogjuk tudni megtenni az utat,
és vissza kell fordítanunk a hajót.
Felmentünk a fedélzetre
és ki-be kapcsoltuk az elemlámpáinkat,
hogy magunkra vonjuk bármilyen, közelben elhaladó hajó figyelmét.
Mentőmellényeinkkel integetve és fütyülve tovább próbálkoztunk.
Végül egy kis szigeten kötöttünk ki.
A hajónk nekicsapódott a köveknek,
belecsúsztam a vízbe,
és tönkrement a kamerám és minden, amit megörökítettem.
De szerencsére a memóriakártya megmaradt.
Sűrű volt az erdő.
Csoportokra oszoltunk, mivel vita támadt arról, hogy mit tegyünk ezután.
Mindenki félt és össze volt zavarodva.
Aztán, miután egy éjszakát a parton töltöttünk,
találtunk egy mólót, és kókuszdiókat is.
Odahívtunk egy közeli üdülőhelyhez tartozó hajót,
ők aztán gyorsan át is adtak minket az indonéziai vízi rendőrségnek.
A serangi fogolyközpontban
egy bevándorlási tiszt titokban megmotozott minket.
Elvette a mobilunkat, 300 dollár készpénzemet,
és a cipőinket, hogy ne tudjunk megszökni.
De mi figyeltük az őröket, a mozgásukat,
és hajnali 4 óra felé, amikor a tűz köré ültek,
eltávolítottunk két üvegréteget egy kifele néző ablakról,
és átbújtunk rajta.
Fára másztunk egy külső fal mellett - a teteje üvegszilánkokkal volt teleszórva.
Rátettünk egy párnát
és alkarunkat lepedőkkel kötöttük be.
Átmásztunk a falon,
és mezítláb megszöktünk.
Szabad voltam,
előttem egy bizonytalan jövővel,
pénztelenül.
Csak a képeket és felvételeket tartalmazó memóriakártyám maradt meg.
Amikor a dokumentumfilmemet levetítették az SBS Dateline-on,
sok barátom megismerte a helyzetemet,
és megpróbáltak segíteni rajtam.
Nem engedték meg, hogy újabb hajóúttal kockáztassam az életemet.
Úgy döntöttem, Indonéziában maradok és az UNHCR elé viszem az ügyemet,
de tartottam attól, hogy évekre Indonéziában rekedek,
semmit téve, képtelenül a munkára,
mint minden más menedékkérő.
De velem kicsit másként történtek a dolgok.
Szerencsés voltam. Az ismerőseim segítettek,
hogy az UNHCR gyorsabban foglalkozzon az ügyemmel,
és 2013 májusában áttelepítettek Ausztráliába.
Nem minden menedékkérő olyan szerencsés, mint én.
Nagyon nehéz úgy élni, hogy az ember sorsa bizonytalan, lóg a levegőben.
Az ausztráliai menedékkérők ügye
olyan mértékben lett politikai harcok tárgya,
hogy már elvesztette emberi arcát.
A menedékkérőket befeketítették és így mutatták be az embereknek.
Remélem, hogy a történetem és más hazarák történetei is
hozzájárulnak ahhoz, hogy megmutassák,
hogy ezek az emberek szenvednek a szülőföldjükön,
és hogy hogyan szenvednek,
és hogy miért kockáztatják életüket a menedékkérésért.
Köszönöm.
(Taps)