האם אי פעם חיכיתם בתור בחנות המכולת,
מביטים במדף המגזינים, כששיר קפץ לכם לראש?
לא כל השיר, אלא חלק שלו שמנגן שוב ושוב
עד שאתם מוצאים את עצמכם מוציאים את הירקות לפי הקצב.
נפגעתם מתולעת אוזניים, ואתם לא לבד.
יותר מ 90% מהאנשים נגועים בתולעי אוזניים לפחות פעם בשבוע,
ובערך רבע מהאנשים חווים אותן כמה פעמים ביום.
הן נוטות להתחפר במהלך משימות שלא מצריכות יותר מדי תשומת לב,
נגיד, כשמחכים שהמים ירתחו
או שהרמזור יתחלף.
התופעה הזו היא אחת מהתעלומות הגדולות של המוח.
מדענים לא יודעים בדיוק למה זה כל כך קל
למנגינות להתקע לנו בראש.
מנקודת מבט פסיכולוגית,
תולעי אוזניים הן דוגמה לתמונות מנטליות.
התמונות האלו יכולות להיות ויזואליות,
כמו כשאתם סוגרים את העיניים שלכם ומדמיינים קרון אדום,
או שהן יכולות להיות שמיעתיות,
כמו שאתם מדמיינים את הצלילים של תינוק זועק.
או שמן רוחש על המחבת.
תולעי אוזניים הן סוג מיוחד של תמונות שמיעתיות
מפני שהן לא רצוניות.
אתם לא אוטמים את האוזניים ומנסים לדמיין את "הו לט דה דוגס אאוט,"
או, ובכן, אתם כנראה לא.
זה פשוט חודר לשטח השמיעתי שלכם
ונשאר בסביבה כמו אורח לא רצוי.
תולעי אוזניים נוטות להיות די ברורות
והן בדרך כלל עשויות ממנגינה, ולא נגיד, הרמוניות.
תכונה מדהימה של תולעי אוזניים היא הנטיה שלהן להתקע בלולאה,
ולחזור שוב ושוב במשך דקות או שעות.
מה שעוד מדהים זה התפקיד של החזרה בהצתת תולעי אוזניים.
שירים נוטים להתקע כשאנחנו מאזינים להם לאחרונה והרבה פעמים.
אם חזרה היא כזו הדק,
אז אולי אנחנו יכולים להאשים את הטכנולוגיה המודרנית בתולעי האוזניים שלנו.
במאה השנים האחרונות ראו עליה מדהימה בחדירה
של מכשירים שעוזרים לכם לשמוע את אותו הדבר שוב ושוב.
תקליטים, קסטות, תקליטורים, או קבצים מוזרמים.
האם הטכנולוגיות האלו טיפחו סוג כלשהו של חוויה יחודית ועכשיות,
והאם תולעי אוזניים הן רק תוצאה של שלהי המאה ה 20?
התשובה מגיעה ממקור לא צפוי:
מארק טווין.
ב 1876, רק שנה לפני שהפונוגרף הומצא,
הוא כתב סיפור קצר שמתאר השתלטות זדונית
על עיר שלמה על ידי ג'ינגל קצבי.
ההתיחסות הזו, ואחרות,
מראים לנו שתולעי אוזניים הן תופעה פסיכולוגית בסיסית,
אולי מוגברת על ידי טכנולוגיות הקלטה
אבל לא חדשות למאה הזו.
אז כן, כל דמות היסטורית גדולה, משייקספיר לסקג'וואה,
אולי הסתובבו עם שיר תקוע להם בראש.
חוץ ממוזיקה, זה קשה לחשוב על מקרה נוסף של תמונות חודרניות
שכל כך נפוצות.
למה מוזיקה?
למה צבעי מים לא נתקעים לנו בראש?
או הטעמים של טאקיטוס גבינתיים?
תאוריה אחת נוגעת לדרך בה מוזיקה מיוצגת בזיכרון.
כשאנחנו מאזינים לשיר שאנחנו מכירים,
אנחנו כל הזמן שומעים קדימה בזמן, מצפים לתו הבא.
זה קשה לנו לחשוב על רגע מוזיקלי אחד בבידוד.
אם אנחנו חושבים על הגובה של המילה "לך" ב "יום הולדת שמח,"
אנחנו חייבים להתחיל ב"יום,"
ולשיר עד שנגיע ל "לך."
בדרך זו, מנגינה היא סוג של הרגל.
ממש כמו שכשאתם מתחילים לקשור את השרוכים,
אתם על אוטומט עד שאתם מהדקים את הקשר,
ברגע שמנגינה מוצעת
מפני , שלדוגמה, מישהו אמר, "מי אמברלה,"
אנחנו חייבים לנגן אותה עד שהיא מגיעה לנקודת העצירה הטבעית,
"אלה, אלה, אלה,"
אבל זו בעיקר השערה.
העובדה הבסיסית נשארת שאנחנו לא יודעים בדיוק למה אנחנו רגישים לתולעי אוזניים.
אבל הבנתם טוב יותר יכולה לתת לנו רמזים חשובים
לעבודה של המוח האנושי.
אולי בפעם הבאה שאתם נגועים
על ידי מנגינה של טיילור סוויפט שפשוט לא עוזבת,
נשתמש בה כנקודת התחלה למסע מדעי
שיפצח תעלומות חשובות בנוגע להכרה.
ואם לא, ובכן, אנחנו יכולם פשוט לנער את זה.