(Úvodná melódia) - Vacarme (názov rádia)
Ešte stále vidím, napr. toto je fotka mojej...
to je moja najmladšia dcéra, je na pláži neďaleko od Sète,
viem to z rozprávania dcér.
Je ešte taká maličká, môže mať tak 2-3 roky a vlásky má celé blond,
tu ukazuje prstom na nebo a tu zase kráča po pláži.
Vravím si, do kelu, veď som tam bol, takto som ju odfotil ja.
Vedel som, že som to zažil, no niečo mi bráni... nevidím to úplne jasne.
(Úvodná melódia) Vacarme. Moja pamäť, to som ja!
Marc Giouse - Véronique Marti.
(V. Marti?) Dobrý deň.
V septembri 2006, presnejšie 17. septembra
Marc Rueger, štyridsiatnik a otec rodiny z Fribourgu,
na vlastnej koži pocítil zasiahnutie elektrickým výbojom,
keď chcel doma opraviť kotol.
Výboj doňho vošiel cez ukazovák a vyšiel cez hlavu,
čím vymazal jeden celý úsek Marcovej pamäte.
Počas nehody mu uletelo preč 10 rokov, posledných 10 rokov jeho života.
Na druhý deň sa prebúdza v nemocnici
a takmer nespozná svojich blízkych. Za 24 hodín zostarli, majú šediny.
Z jeho dievčatiek vyrástli dospievajúce slečny.
Má pocit, akoby strávil 10 rokov v kóme.
Ku strate pamäti sa pridáva aj afázia: Marc nedokázal rozprávať ešte dva roky.
Reč sa mu neskôr vrátila, no pamäť nie.
Dnes nám priblíži svoj príbeh a najmä to, ako sa dá zotaviť,
ako je možné znovu nájsť svoju identitu,
keď mu štvrtina života len tak vyprchala
a ako to prežívajú jeho blízki.
Práve teraz "Desať rokov bez spomienok",
reportáž Cécile Guérinovej, zrealizoval Matthieu Ramsauer.
(Úvodná melódia)
(Tik-tak)
(Marc) No, keď sa mi v roku 2006 stala tá nehoda,
prebudil som za z kómy so stratou reči,
ochrnutý na polovicu tela a časť pamäte som mal vymazanú.
(Cécile) Vymazala sa vám časť života?
(MR) Úplne, už som si nikdy na nič nespomenul... až na jeden obraz:
ja a moja manželka, sme uprostred poľa, vedľa auta
a máme piknik.
Problém mojej pamäte je, že sa zastavila zhruba niekde v roku 1996.
No o desať tokov znova pracuje ako má,
no a to znamená, že v nej nie je časopriestor,
(CG) Počkajte, takže v roku 2006 máte nehodu, stratíte pamäť,
teda máte pocit, akoby ste boli v roku 1996?
(MR) Presne tak.
(CG) Je tam medzera, ktorá už neexistuje?
(MR) Áno a nedá sa zmerať,
v tom zmysle, že nie je ako nejaká kazeta,
na ktorej je kúsok hudby, potom tam už nie je a je tam pauza:
nie,mne sa to zlepilo dokopy,
prebudil som sa... (CG) Zlepilo?
(MR) povedal som...nespoznal som svoje dcéry
(CG) Koľko mali rokov?
(MR) Tá najstaršia mala, 2006, narodila sa v 1991, mala teda 15 rokov
(CG) A mysleli ste si, že mala 5?
(MR) Tá druhá má 13 a najmladšia má 10 rokov.
Tak som jej povedal: "No dobre Camille, ale kto sú tie dve mladé dievčatá?"
Zato moja vtedajšia manželka (dnes sme už rozvedení),
ona sa nezmenila a tak som ju spoznal.
Je pravda, že to neprijali najlepšie
Myslím, že to pre ne muselo byť ťažké.
Ja som si myslel, že tá najstaršia je najmladšia.
Takže toto je "zlepenie".
(CG) Deti vo veku od 0 do 10, alebo od 5 do 15
toho zo svojim ockom zažijú veľa?
(MR) Hm takto, je to... no, už som sa neodvážil pozerať si fotky,
lebo je to akoby som si prezeral album ľudí, ktorých
poznám z videnia alebo tak.
Sú to chvíle, ktoré som nezažil,
nevynorili sa mi z jednej fotky.
A ďalej to už bola hrôza.
Dobre, že moje dievčatá robili čo mohli,
a vlastne všetci vôkol mňa odviedli skvelú prácu.
Pokúšali sa mi všetko vysvetliť: "Aha, pozri, tu je ten a ten dátum..."
(CG) A snažili sa vrátiť vám znovu pamäť.
(MR) Presne. Ibaže... no, nič také sa nestalo.
Takže OK, budem radšej klamať a vy uveríte.
Prišiel deň, kedy ma mali prepustiť z nemocnice.
Nebolo to veľmi príjemné.
V nemocnici som si raz zapol TV,
ako prvé som si pozrel Veľkú cenu Formuly 1 a povedal som:
"Do kelu! Tie autá sa tak zmenili."
Čo ma asi tak čaká vonku?
Nemocnicu som totiž vnímal ako nejaký druh ochrany.
Bál som sa odísť. Keď som prišiel domov,
všimol som si, že sa naozaj veľa vecí zmenilo,
steny však ostali rovnaké.
Bolo to... dodalo mi to trocha istoty.
No stále som videl tie zmeny a všetko.
Ľudí tiež.
Začal som byť trocha paranoidný,
videl som, ako sa všetci dívajú...
Raz, keď sme šli s manželkou na skládku, povedal som jej:
"Všetci na mňa pozerajú"
Nakoniec som si do zošita písal "videl si toho a toho"
nevedel som však, kto to je.
(CG) A oni to vedeli?
(MR) Samozrejme. Časom mi ľudia vraveli:
"Vlastne sme sa báli osloviť ťa, lebo... no, nevedeli sme čo povedať, a ..."
(CG) Tých ľudí to trocha znepokojovalo.
Je to mätúce, tým myslím...
poznali vás počas tých 10 rokov, na ktoré si nepomínate.
Vy ste im nemohli povedať:
"No jasné, pamätáš, ako sme šli," ja neviem, "spolu tam a tam?"
Bolo tam to puto, ktoré sa niekam stratilo?
(MR) No, áno, pretože som sa znovu "zoznámil" so starými priateľmi...
(CG) Z tých 10 rokov.
(MR)...áno, no nespomínam si na nich.
(CG) Pre vás to boli cudzinci?
(MR) Áno, pýtal som sa: ty si kto?
Ešte stále mám odložené zošity,
zaplnil som nimi krabice od banánov,
mám ich niekoľko stoviek, ani neviem presne.
Aby som mohol komunikovať, všetko som do nich zapisoval.
(CG) Lebo ste nemohli hovoriť.
Teraz sa vám však vrátila reč.
(MR) Ako vidíte, áno.
Nebolo ľahké s tým žiť, myslím tým napríklad v situáciách,
keď som bol medzi ľuďmi, ja neviem,
pri stole v reštaurácii alebo tak
a tiež som sa chcel s nimi rozprávať.
Chcel som hovoriť, no nedostal som sa k slovu.
Viete, vždy máte plné ruky,
držíte príbor alebo pohár, všeličo...
A napísať niečo na papier
trvá oveľa dlhšie než niečo povedať.
Poviem vám jednu z mojich historiek.
Raz, keď sme jedli kurča,
spomenul som si na jeden starý film "Bohom zabudnuté deti".
A vtedy som si povedal: "Veď hluchí majú predsa posunkovú reč!"
a uvedomil som si, že by som sa ju mal naučiť.
Ten nápad bol pre mňa ako... Zázrak.
(CG) Skrátka,