Šiandien kalbėsiu apie nerimą keliantį klausimą,
turintį vienodai nerimą keliantį atsakymą.
Mano tema – smurto šeimoje paslaptys,
o klausimas, kurį ketinu gvildenti,
yra tas, kurio klausia visi:
kodėl ji pasilieka?
Kodėl lieka su vyru, kuris ją muša?
Nesu psichiatrė, socialinė darbuotoja ar
smurto šeimoje ekspertė.
Aš tik viena iš daugelio moterų,
turinčių ką papasakoti.
Man buvo 22-eji.
Buvau ką tik baigusi Harvardo koledžą.
Dėl savo pirmojo darbo persikėliau į Niujorką
tapau „Seventeen“ žurnalo rašytoja ir redaktore.
Turėjau pirmąjį savo butą,
savo pirmąją mažą žalią American Express kortelę
ir labai didelę paslaptį.
Mano paslaptis buvo ta, kad šis ginklas
užtaisytas tuščiavidurėmis kulkomis buvo nukreiptas man į galvą
žmogaus, kurį maniau esant sielos draugu,
daugybę, daugybę kartų.
Žmogus, kurį mylėjau labiau nei bet ką pasaulyje,
laikė į mano galvą nukreipęs ginklą
ir grasino mane nužudyti daugiau kartų,
nei galiu prisiminti.
Papasakosiu jums beprotiškos meilės istoriją,
apie meile užmaskuotus psichologinius spąstus,
į kuriuos kiekvienais metais patenka
milijonai moterų ir net kai kurie vyrai.
Tai gali būti netgi jūsų istorija.
Aš nepanaši į tipišką
smurtą šeimoje išgyvenusią moterį.
Turiu Harvardo anglų kalbos bakalauro laipsnį,
Wharton verslo mokyklos rinkodaros magistro laipsnį.
Didžiąją karjeros dalį dirbau į Fortune 500
sąrašą patenkančiose įmonėse,
kaip „Johnson & Johnson“, „Leo Burnett“
ir „The Washington Post“.
Už antrojo savo vyro esu ištekėjusi beveik 20 metų,
kartu susilaukėme trijų vaikų.
Auginu juodą labradorą, vairuoju „Honda Odyssey“ mikroautobusą. (Juokas.)
Taigi mano pirmoji žinia jums –
smurtą šeimoje gali patirti visi –
bet kokios rasės, religijos, pajamų ir išsilavinimo žmonės.
Smurtas yra visur.
O antroji žinia ta, kad visi galvoja, jog smurtą šeimoje
daugiausiai patiria moterys, kad tai moterų problema.
Ne visai. Daugiau nei 85 proc. smurtautojų yra vyrai,
o smurtaujama tik artimuose, ilgalaikiuose
tarpusavio priklausomybe susijusiuose santykiuose,
kitaip tariant, šeimose,
ten, kur mažiausiai norime
ar tikimės patirti smurtą –
tai viena priežasčių, kodėl smurtas šeimoje taip trikdo.
Aš pati būčiau sakiusi,
kad esu paskutinis žmogus Žemėje,
kuris pasiliktų su smurtaujančiu vyru,
bet iš tikrųjų aš buvau labai tipiška auka
dėl savo amžiaus. Man buvo 22-eji,
o Jungtinėse Valstijose 16-24 metų moterys
smurtą šeimoje patiria tris kartus dažniau
nei kitų amžiaus grupių moterys,
ir daugiau nei 500 šio amžiaus moterų ir merginų
kasmet Jungtinėse Valstijose nužudomos
smurtaujančių partnerių, vaikinų, vyrų.
Aš buvau labai tipiška auka ir dėl to,
kad nieko nežinojau apie smurtą šeimoje,
jo įspėjamuosius ženklus ar modelius.
Konorą sutikau šaltą, lietingą sausio naktį.
Jis sėdėjo šalia manęs Niujorko metro ir ėmė kalbinti.
Jis man pasakė du dalykus.
Kad irgi ką tik baigė Ivy League mokyklą
ir kad dirbo įspūdingame Wall Street banke.
Bet didžiausią įspūdį man paliko tai,
kad jis buvo protingas bei linksmas,
ir atrodė kaip vaikinas iš kaimo.
Jo skruostai buvo apvalūs lyg obuoliai,
o plaukai – kviečių šviesumo.
Jis atrodė toks mielas.
Vienas gudriausių Konoro
nuo pat pradžių padarytų dalykų
buvo sukurta iliuzija,
jog dominuojantis partneris mūsų santykiuose esu aš.
Jis ypatingai tą darė pačioje pradžioje,
mane idealizuodamas.
Mes ėmėme susitikinėti ir jam viskas manyje patiko –
kad aš protinga, kad baigiau Harvardą,
kad su užsidegimu norėjau padėti paauglėms, mėgau savo darbą.
Jis norėjo žinoti viską apie mano šeimą ir vaikystę,
apie mano norus ir svajones.
Konoras tikėjo manimi,
kaip rašytoja ir moterimi,
taip, kaip niekas daugiau.
Jis tarp mūsų sukūrė magišką
pasitikėjimo atmosferą
atskleisdamas man savo paslaptį,
kad būdamas labai mažas, 4 metų berniukas,
jis patyrė itin žiaurų, nuolatinį
fizinį savo patėvio smurtą;
smurtas pasiekė tokį lygį,
kad 8 klasėje jis turėjo palikti mokyklą,
nors ir buvo labai gabus,
ir praleido beveik 20 metų
bandydamas atkurti savo gyvenimą.
Štai kodėl Ivy League diplomas
ir darbas Wall Street‘e
bei jo laukianti šviesi ateitis
jam reiškė tiek daug.
Jei jūs būtumėte man tada pasakę,
kad šis protingas, šmaikštus, jautrus vyras,
kuris mane dievino,
vieną dieną ims nurodinėti,
ar aš galiu pasidažyti,
kokio ilgio sijonus turėčiau nešioti,
kur turėčiau gyventi, ką dirbti, su kuo draugauti
ir kur turėčiau praleisti Kalėdas,
aš būčiau iš jūsų pasijuokusi,
nes iš pradžių apie smurtą ar agresiją
iš Konoro pusės nebuvo jokios užuominos.
Aš nežinojau, kad pirmasis smurtinių santykių etapas
yra suvilioti ir sužavėti auką.
Taip pat nežinojau,
kad antrasis žingsnis – izoliuoti auką.
Taigi nebuvo taip, jog Konoras
grįžtų kartą namo ir pareikštų:
„Žinai, visas šis Romeo ir Džuljetos reikalas buvo šaunus,
bet turiu pereiti į kitą etapą,
kuriame tave izoliuosiu ir prieš tave smurtausiu“ – (juokiasi) –
„todėl reikia išsikelti iš šio buto, kuriame tavo riksmą
gali išgirsti kaimynai, ir iš šio miesto, kuriame turi draugų,
šeimos narių ir bendradarbių, galinčių pamatyti mėlynes“.
Vietoje to, vieną penktadienio vakarą
Konoras grįžo namo ir pasakė,
kad tą dieną išėjo iš darbo, savo svajonių darbo,
pasakė, kad išėjo iš darbo dėl manęs,
nes aš jam leidau jaustis tokiu saugiu ir mylimu,
kad jis nebeturi ką sau įrodinėti Wall Street‘e,
jis tenori išvykti iš miesto,
kuo toliau nuo savo smurtaujančios, disfunkcinės šeimos,
ir persikelti į mažą miestelį Naujojoje Anglijoje,
kur jis galėtų pradėti naują gyvenimą kartu su manimi.
Aš mažiausiai norėjau palikti Niujorką,
savo svajonių darbą,
bet maniau, kad turiu pasiaukoti dėl savo sielos draugo,
todėl sutikau ir išėjau iš darbo,
ir mudu su Konoru kartu palikome Manheteną.
Aš net nenutuokiau, kad įsimyliu beprotiška meile,
kad žengiu tiesiai į kruopščiai paspęstus
fizinius, finansinius ir psichologinius spąstus.
Kitas žingsnis smurto modelyje – parodyti smurto grėsmę
ir pažiūrėti kaip ji reaguos.
Štai tuomet atsiranda ginklai.
Vos tik persikraustėme į Naująją Angliją –
na žinote, tą vietą, kurioje Konoras turėjo jaustis toks saugus –
jis nusipirko tris šautuvus.
Vieną laikė mūsų automobilio daiktadėžėje.
Kitą laikė po pagalve mūsų lovoje,
o trečiąjį visą laiką nešiojosi kišenėje.
Jis sakė, kad tie šautuvai jam reikalingi
dėl vaikystėje patirtos traumos.
Reikalingi tam, kad jis jaustųsi saugus.
Bet tie ginklai iš tiesų buvo perspėjimas man,
ir nors jis nepakėlė prieš mane rankos,
mano gyvybė kiekvieną minutę buvo didžiuliame pavojuje.
Konoras pirmą kartą mane fiziškai užpuolė
likus penkioms dienoms iki vestuvių.
Buvo 7 valanda ryto. Aš vis dar buvau su naktiniais marškiniais.
Dirbau prie kompiuterio bandydama užbaigti rašinį,
ir susierzinau,
ir Konoras panaudojo mano pyktį kaip pretekstą
abiem rankomis suimti mane už kaklo
ir suspausti taip stipriai,
kad negalėčiau nei kvėpuoti, nei rėkti,
ir pasinaudojęs mano dusuliu,
ėmė trankyti mano galvą į sieną.
Po penkių dienų,
dešimčiai mėlynių vos spėjus išnykti nuo mano kaklo,
apsirengiau motinos vestuvinę suknelę ir ištekėjau už jo.
Nepaisant to, kas nutiko, tikėjau,
kad gyvensime ilgai ir laimingai,
nes aš mylėjau jį, o jis mane.
Ir jis labai labai gailėjosi.
Jis tiesiog labai nerimavęs dėl artėjančių vestuvių
ir šeimos kūrimo su manimi.
Tai tebuvęs pavienis incidentas
ir jis manęs daugiau niekada nenuskriausiąs.
Tai nutiko dar du kartus per medaus mėnesį.
Pirmąjį kartą važiavau ieškoti paplūdimio ir pasiklydau,
ir jis smogė man į galvą taip stipriai,
kad ji kelis kartus atsitrenkė
į vairuotojo pusėje esantį langą.
O po kelių dienų, važiuojant namo po medaus mėnesio,
jis susierzino dėl eismo
ir metė man į veidą šaltą „Big Mac“.
Konoras mušdavo mane kartą ar du per savaitę
visus dvejus su puse mūsų santuokos metų.
Aš klydau manydama,
kad mano padėtis yra unikali ir tokia esu viena.
Kas trečia moteris Amerikoje
kažkuriuo savo gyvenimo periodu
patiria smurtą šeimoje arba persekiojimą,
o Ligų kontrolės centrai praneša,
kad 15 milijonų vaikų kasmet kenčia nuo prievartos.
15 milijonų...
Taigi iš tiesų turėjau neblogą draugiją.
Grįžtant prie mano klausimo: kodėl likau?
Atsakymas paprastas. Aš nesupratau, kad jis prieš mane smurtauja.
Nors jis laikė užtaisytus šautuvus įrėmęs man į galvą,
pastūmė mane nuo laiptų,
grasino užmušti mūsų šunį,
ištraukė iš uždegimo spynelės automobilio raktelius man važiuojant greitkeliu,
pylė kavos tirščius man ant galvos,
man rengiantis darbo pokalbiui,
aš nei karto nepagalvojau,
kad esu mušama žmona.
Ne, aš buvau labai stipri moteris
įsimylėjusi į bėdą papuolusį vyriškį,
ir buvau vienintelis žmogus pasaulyje,
galintis padėti Konorui išsilaisvinti iš jo demonų.
Kitas klausimas, kurio visi klausia:
kodėl ji tiesiog neišeina?
Kodėl aš neišėjau? Galėjau jį palikti bet kuriuo metu.
Man tai daugiausiai liūdesio ir skausmo keliantis klausimas,
nes mes, aukos, žinome tai, ko jūs paprastai nežinote:
palikti smurtautoją yra nepaprastai pavojinga.
Nes paskutinis smurto šeimoje ciklo etapas yra
ją nužudyti.
Daugiau nei 70 proc. nužudymų šeimoje įvyksta po to,
kai auka nutraukia santykius, ištrūksta,
nes tuomet smurtautojas nebeturi ko prarasti.
Kitos pasekmės apima ilgalaikį persekiojimą,
net po to, kai smurtautojas vėl veda;
finansinių išteklių apribojimą;
piktnaudžiavimą šeimos teismų sistema
siekiant įbauginti auką ir jos vaikus,
kurie teisėjų nuolat verčiami be kitų suaugusiųjų priežiūros
leisti laiką su žmogumi, kuris muša jų motiną.
Ir mes vis dar klausiame, kodėl ji jo nepalieka?
Aš sugebėjau jį palikti po paskutinio sadistinio sumušimo,
pralaužusio mano neigimą.
Supratau, kad žmogus, kurį mylėjau,
nužudys mane, jei jam leisiu.
Taigi nutraukiau tylą.
Papasakojau visiems:
policijai, kaimynams, draugams ir šeimai,
visiškai nepažįstamiems žmonėms,
ir šiandien esu čia tik todėl,
kad jūs visi man padėjote.
Aukas stereotipiškai įsivaizduojame kaip šiurpias antraštes,
kaip linkusias save žaloti moteris, neadekvačias.
Klausimas „Kodėl ji lieka?“ kai kuriems žmonėms
tampa būdu pasakyti „Ji pati kalta, kad pasilieka“,
lyg aukos sąmoningai pasirinktų įsimylėti vyrą,
siekiantį jas sunaikinti.
Bet man išleidus knygą „Beprotiška meilė“
išgirdau šimtus istorijų iš vyrų ir moterų,
kurios taip pat ištrūko,
ir iš to, kas nutiko, išmoko
neįkainojamą gyvenimo pamoką
ir atkūrė savo gyvenimus –
teikiančius džiaugsmą, laimingus gyvenimus –
kaip darbuotojos, žmonos ir motinos,
gyvenimus be smurto, kaip ir aš.
Pasirodo, kad esu labai tipiška smurto šeimoje auka
ir tipiška iš jo išsilaisvinusi moteris.
Dar kartą ištekėjau už gero bei švelnaus žmogaus,
mes susilaukėme trijų vaikų.
Turiu juodą labradorą ir mikroautobusiuką.
Ko niekada daugiau neturėsiu,
tai užtaisyto šautuvo, kurį man į galvą įrėmęs laiko žmogus,
sakantis, jog mane myli.
Jūs galbūt galvojate „Oho, tai įspūdinga“
arba „Oho, kokia kvaila ji buvo“
bet visą šį laiką iš tiesų kalbėjau apie jus.
Galiu jus užtikrinti, kad dabar
manęs klausosi keletas žmonių,
prieš kuriuos šiuo metu yra smurtaujama,
arba buvo smurtaujama vaikystėje,
ar kurie patys yra smurtautojai.
Šiuo metu gali būti smurtaujama
prieš jūsų dukterį, seserį, geriausią draugę.
Aš galėjau užbaigti savo beprotiškos meilės istoriją
tik nutraukdama tylą.
Vis dar ardau tylą šiandien.
Tai mano būdas padėti kitoms aukoms
ir tai mano prašymas jums.
Kalbėkite apie tai, ką čia išgirdote.
Smurtas tarpsta tik tyloje.
Jūs galite nutraukti smurtą šeimoje
paprasčiausiai atkreipdami dėmesį į jį.
Mums, aukoms, reikia jūsų visų.
Mums reikia, kad kiekvienas jūsų
suprastumėte smurto šeimoje paslaptis.
Iškelkite smurtą į dienos šviesą
kalbėdami apie tai su savo vaikais, kolegomis, draugais ir šeima.
Laikykite išsilaisvinusius nuo smurto nuostabiais,
mielais žmonėmis su daug žadančia ateitimi.
Atpažinkite ankstyvus smurto ženklus ir drąsiai į tai reaguokite,
padėkite įveikti, parodykite aukoms saugią išeitį.
Kartu mes galime pasiekti, kad
kad mūsų lovos, pietų stalai ir šeimos
būtų saugios ir taikios oazės,
kokios jos ir privalo būti.
Ačiū. (Plojimai.)