Jeg er her for at tale om et foruroligende spørgsmål,
med et lige så foruroligende svar.
Mit emne er hemmeligheden om vold i hjemmet.
Og det spørgsmål, jeg skal behandle,
er det, som alle altid stiller:
"Hvorfor bliver hun i det?"
"Hvorfor blive hos en mand, der slår?"
Jeg er ikke psykiater, socialrådgiver
eller ekspert i vold i hjemmet.
Jeg er blot en kvinde med en historie at fortælle:
Jeg var 22 og havde lige taget eksamen fra Harvard.
Jeg kom til New York for at arbejde
somskribent og redaktør ved Seventeen.
Jeg havde fået min første lejlighed.
Mit første lille grønne American Express–kort.
Og jeg havde en meget stor hemmelighed:
Nemlig at jeg havde fået denne pistol,
der var ladt med hulspidsprojektiler,
– rettet mod mit hoved af den mand, som jeg troede var min sjæleven.
Mange, mange gange.
Den mand, jeg elskede mere end nogen anden på Jorden,
holdt en pistol mod mit hoved og truede med at slå mig ihjel
flere gange, end jeg kan huske.
Jeg vil fortælle historien om vanvittig forelskelse.
En psykisk fælde forklædt som kærlighed,
som millioner af kvinder og også nogle få mænd
fanges i hvert år.
Den kan endda være din historie.
Jeg ligner ikke en typisk overlevende fra vold i hjemmet.
Jeg har en BA i engelsk fra Harvard
og en MBA i marketing fra Wharton.
For det meste har jeg arbejdet for Fortune 500–virksomheder.
Bl.a. Johnson & Johnson, Leo Burnett og Washington Post.
Jeg har været gift i næsten 20 år med min anden ægtemand.
Og vi har tre børn sammen.
Min hund er en sort Labrador, og jeg kører i en Honda Odyssey minivan.
(Latter)
Så mit første budskab til jer er,
at vold i hjemmet kan ske for alle.
Alle racer, alle religioner. Alle indkomst– og uddannelsesniveauer.
Det forekommer alle vegne.
Mit andet budskab er, at alle tror,
at vold i hjemmet sker for kvinder.
At det er et kvindeproblem.
Ikke helt.
Over 85% af dem, der begår vold, er mænd.
Og vold i hjemmet sker kun i nære, langvarige forhold.
Med andre ord: I familier.
Det sidste sted, vi ville ønske eller forvente at møde vold.
Det er det, der gør spørgsmålet om vold i hjemmet så forvirrende.
Jeg havde troet, at jeg var den sidste
til at blive hos en mand, der slog.
Men jeg var et typisk offer på grund af min alder:
Jeg var 22.Og i USA har kvinder
mellem 16 og 24 år tre gange så stor risiko for
at blive udsat for vold i hjemmet
som kvinder i andre aldre.
Og over 500 kvinder og piger
på den alder bliver dræbt hvert år
af voldelige partnere, kærester og ægtemænd, i USA.
Jeg var også et typisk offer, fordi jeg intet vidste
om vold i hjemmet.Jeg kendte hverken advarselstegnene eller mønstrene.
Jeg mødte Conor en kold, regnfuld aften i januar.
Han sad ved siden af mig i metroen i New York.
Han begyndte at hyggesnakke.
Han fortalte to ting:
At han også var nyuddannet fra et fint universitet,
og at han arbejdede i en meget fornem Wall Street–bank.
Men han gjorde især indtryk på mig,
fordi han var klog og sjov.
Og han lignede en bondedreng
med store æblekinder
og korngyldent hår.
Han virkede bare så sød.
Noget af det smarteste, Conor gjorde helt fra begyndelsen,
var at skabe en illusion om, at den dominerende i forholdet var mig.
Det gjorde han især i begyndelsen
ved at forgude mig.
Vi blev kærester, og han elskede alt ved mig:
Jeg var klog, Harvard–uddannet,
gik op i at hjælpe teenagepiger og i mit job.
Han ville vide alt om min familie,
min barndom, mine ønsker og drømme.
Conor troede på mig som skribent og kvinde
på en måde, som ingen anden nogen sinde havde gjort.
Og han skabte en magisk tillidsfuld stemning mellem os
ved at betro mig sin hemmelighed:
At han som lille dreng, fra fire–årsalderen,
var blevet brutalt fysisk mishandlet
af sin stedfar igen og igen.
Volden var blevet så slem, at han måtte gå ud af skolen i ottende klasse.
Selv om han var virkelig kvik.
Det havde taget ham næsten 20 år at genopbygge sit liv.
Så universitetsgraden,
jobbet i Wall Street og hans strålende fremtid
betød virkelig meget for ham.
Hvis nogen havde sagt til mig,
at denne kloge, sjove, følsomme mand, som forgudede mig,
en dag ville bestemme, om jeg skulle bruge makeup,
hvor korte mine kjoler var,
hvor jeg boede, hvilke job jeg tog,
hvem mine venner var, og hvor jeg holdt jul,
så ville jeg have leet.
For der var ingen antydning af vold,
kontrol eller vrede i Conor - i begyndelsen.
Jeg vidste ikke, at første fase
i ethvert voldeligt parforhold
går ud på at forføre og charmere ofret.
Jeg vidste heller ikke, at anden fase går ud på at isolere ofret.
Conor kom ikke bare hjem en dag og meddelte:
"Alt det Romeo og Julie–halløj har været fedt."
"Men nu vil jeg ind i næste fase,
hvor jeg isolerer dig og er voldelig."
"Så du må væk fra lejligheden,
hvor naboerne kan høre dig skrige."
"Væk fra byen, hvor du har venner,
familie og kolleger, der ser mærkerne."
Nej, Conor kom hjem en fredag aften
og sagde, at han havde sagt sit job op.
Sit drømmejob.
Han sagde, at det var på grund af mig:
Jeg havde fået ham til at føle sig så tryg og elsket,
at han ikke behøvede præstere noget på Wall Street mere.
Han ville væk fra byen og sin
voldelige, samspilsramte familie
og flytte til en lille by i New England,
hvor han kunne begynde forfra med mig ved sin side.
Det sidste, jeg ønskede, var at forlade New York ...
og mit drømmejob.
Men jeg tænkte, at man jo ofrede sig for sin sjæleven.
Så jeg sagde ja. Jeg sagde mit job op,
og Conor og jeg forlod Manhattan sammen.
Jeg anede ikke, at jeg var ved at kaste mig ud i en vanvittig forelskelse.
At jeg gik hovedkulds ind i en snedig
fysisk, økonomisk og psykisk fælde.
Næste fase i voldsmønstret er
at indføre truslen om vold
og se, hvordan hun reagerer.
Det er her, pistolerne kommer ind i billedet.
Så snart vi kom til New England,
hvor Conor jo skulle føle sig tryg,
købte han tre pistoler.
Han havde en i bilens handskerum,
en under vores hovedpuder,
og den tredje havde han altid i lommen.
Han sagde, han havde brug for de våben
på grund af sine barndomstraumer.
Han måtte føle sig beskyttet.
Men pistolerne var reelt et budskab til mig.
Selv om han ikke havde lagt hånd på mig,
var jeg konstant i livsfare.
Conor angreb mig fysisk første gang
fem dage før vores bryllup.
Klokken var syv om morgenen, og jeg var stadig iført natkjole.
Jeg sad ved computeren og lagde sidste hånd på en freelance–artikel.
Og jeg blev frustreret.
Conor brugte min vrede som påskud til
at lægge begge hænder om halsen på mig
Og klemme så hårdt, at jeg hverken kunne ånde eller skrige.
Og han brugte kvælertaget til at slå
mit hoved mod væggen flere gange.
Fem dage senere var de 10 blå mærker på min hals lige blegnet.
Og jeg iførte mig min mors brudekjole
og giftede mig med ham.
Trods det, der var sket,
var jeg sikker på, at vi ville leve lykkeligt til vores dages ende.
For jeg elskede ham, og han elskede mig så højt.
Og han var så ked af det.
Han havde bare været stresset over brylluppet og
udsigten til at stifte familie med mig.
Det var en enkeltstående hændelse,
og han ville aldrig gøre mig ondt igen.
Det skete to gange til på bryllupsrejsen.
Første gang kørte jeg bil og ville finde en hemmelig strand,
men fór vild.
Han stak mig en knytnæve på siden af hovedet så hårdt,
at den anden side af hovedet
slog mod sidevinduet flere gange.
Nogle få dage senere, på vej hjem fra bryllupsrejsen,
blev han frustreret over trafikken og
smed en kold burger i hovedet på mig.
Derefter slog Conor mig en til to gange om ugen
i de næste to et halvt år.
Jeg tog fejl i, at jeg var
ene om at være i den situation.
En ud af tre amerikanske kvinder
oplever vold i hjemmet eller stalking på et tidspunkt i sit liv.
Ifølge en CDC-rapport udsættes 15 millioner børn for vold
på årsbasis. 15 millioner!
Så jeg var i godt selskab.
Tilbage til mit spørgsmål:
Hvorfor blev jeg i det?
Det er let at svare på:
Jeg vidste ikke, jeg var voldsudsat.
Selv om han holdt ladte pistoler mod mit hoved,
skubbede mig ned ad trappen,
truede med at dræbe vores hund,
trak nøglen ud af tændingen, mens jeg kørte ud ad vejen,
hældte kaffegrums ned over mig,
da jeg klædte mig på til jobsamtale,
tænkte jeg aldrig på mig selv som en voldsudsat hustru.
I stedet var jeg en meget stærk kvinde,
der var forelsket i en plaget mand.
Og kun jeg kunne hjælpe Conor til
at se sine dæmoner i øjnene.
Det andet spørgsmål, som alle stiller, er:
"Hvorfor går hun ikke bare?"
Hvorfor gik jeg ikke min vej? Det kunne jeg have gjort når som helst.
Det er for mig det sørgeligste og mest smertefulde spørgsmål.
For vi ofre ved noget, I som regel ikke ved.
Det er utrolig farligt at forlade en voldelig partner.
For sidste trin i voldsmønstret er:
"Dræb hende."
Over 70% af partnerdrabene sker,
efter at ofret har gjort det forbi.
Efter hun er sluppet ud.
For så har voldsmanden ikke mere at miste.
I andre tilfælde fører det til langvarig stalking.
Selv efter at voldsmanden gifter sig igen.
Tilbageholdelse af økonomiske midler
og manipulering af retssystemet
for at skræmme ofret og hendes børn,
som jævnligt tvinges af dommere ved familiedomstole
til at opholde sig uden opsyn
hos den mand, som slog deres mor.
Alligevel spørger vi: "Hvorfor går hun ikke bare?"
Jeg var i stand til at gå på grund af
en sidste sadistisk mishandling,
som slog hul på min benægtelse.
Det gik op for mig, at den mand, jeg elskede så højt,
ville slå mig ihjel, hvis jeg lod ham gøre det.
Så jeg brød tavsheden.
Jeg fortalte alle det.
Politiet, mine naboer,
mine venner og min familie. Vildtfremmede.
Og jeg er her i dag, fordi I alle sammen har hjulpet mig.
Vi har det med at skære ofrene over en kam
som uhyggelige overskrifter,
selv–destruktive kvinder, beskadigede varer.
Spørgsmålet: "Hvorfor bliver hun?"
er hos nogle en kode for:"Hun er selv ude om det, fordi hun bliver."
Som om vi ofre aktivt vælger at falde for mænd,
der vil knuse os.
Men siden jeg udgav "Crazy Love"
har jeg hørt hundredvis af historier fra mænd og kvinder,
som slap væk.
Som har draget en uvurderlig lære for livet af det, der er sket.
Og som har genopbygget deres liv, et glædefyldt, lykkeligt liv,
som ansatte, hustruer og mødre.
Et liv helt uden vold.Som jeg selv.
Det har vist sig, at jeg er et typisk offer for vold i hjemmet.
Og en typisk overlevende fra vold i hjemmet.
Jeg giftede mig anden gang med en rar og blid mand.
Vi har de tre børn.
Jeg har den sorte Labrador og minivanen.
Hvad jeg aldrig mere vil have,
nogen sinde,
er en ladt pistol holdt mod mit hoved
af en, der siger, at han elsker mig.
Lige nu tænker I måske:
"Hvor er det fascinerende."
Eller: "Hvor har hun dog været dum."
Men jeg har faktisk hele tiden talt om jer.
Jeg lover jer, at der er flere,
der hører på mig her,
som lige nu er voldsudsatte.
Eller som blev udsat for vold som børn.
Eller som selv begår vold.
Vold kan ramme din datter,
din søster, din bedste veninde lige nu.
Det lykkedes mig at gøre min egen vanvittige kærlighedshistorie forbi.
Ved at bryde tavsheden.
Jeg bryder stadig tavsheden i dag.
Det er sådan, jeg hjælper andre ofre.
Og det er min sidste bøn til jer:
Tal om det, I har hørt her.
Vold trives kun i tavshed.
I har magten til at gøre op med vold i hjemmet.
Simpelthen ved at kaste lys på det.
Vi ofre har brug for,
at I alle sammen forstår
hemmeligheden om vold i hjemmet.
Bring volden frem i lyset ved at tale om den
med jeres børn, jeres kolleger,
jeres venner og familie.
Få et nyt syn på de overlevende som dejlige, elskelige mennesker
med en indholdsrig fremtid.
Få øje på de første tegn på vold.
Og grib ansvarsbevidst ind,
nedtrap volden, vis ofrene en sikker vej ud.
Sammen kan vi gøre vores senge,
middagsborde og familier
til de trygge og fredelige oaser, som de bør være.
Tak.
(Bifald)