Vetenskapliga genombrott,
av sorten som potentiellt kan rädda liv,
kan ibland finnas helt öppet
för oss att upptäcka,
i den framväxande och ansamlade massan
av folkliga anekdoter till exempel,
eller i de av tiden prövade anpassningarna
som vi ser i den naturliga omvärlden runt oss.
Vetenskap börjar med observationer,
men svårigheten är att identifiera mönster och kännetecken
som vi annars kanske avfärdar
som myter eller tillfälligheter,
isolera dem och testa dem med vetenskaplig noggrannhet.
Och när vi gör det, blir resultaten ofta överraskande.
Västaustralien har haft problem
med hajattacker de senaste tre åren,
som oturligt och tragiskt nog kulminerade
i fem dödliga hajattacker under en 10-månadsperiod
under den tiden.
Men det gäller inte endast Västaustralien.
Incidenter med hajattacker på människor
eskalerar i världen.
Så det är inte så överraskande,
att i juli det här året,
gjorde Shark Attack Mitigation Systems i samarbete
med University of Western Australia Oceans Institute
ett tillkännagivande som fångade intresset
hos världens media och de som nyttjar haven
runt om i världen,
och det handlade om en ny teknologi
för att begränsa och minska risken för hajattacker
baserat på vetenskap om vad hajar kan se.
Och idag ska jag berätta
historien om den resan,
men också insikten om att vetenskap kan vara
lika kraftfull som översättare
som den kan vara för uppfinning.
När vi påbörjade den här processen,
letade vi efter, det var ungefär tre år sedan,
och vi hade precis haft de två första dödliga hajattackerna
i Västaustralien,
och av en slump, i ett annat sammanhang,
var jag på middag med Harry Butler.
Harry, som de flesta australiensare vet är en känd naturforskare,
hade tillbringat mycket tid i den marina miljön.
Han är, kan man säga, en föregångare
till den avlidna Steve Irwin.
När jag frågade honom om
vad lösningen på problemet skulle kunna vara,
var svaret ganska förvånande.
Han sa, "Ta en svart våtdräkt,
gör den randig med gula band som en humla,
och du kommer att härma ett varningssystem
för de flesta marina arter."
Jag tänkte inte så mycket på det då,
och det var inte förrän de nästa tre dödliga hajattackerna inträffade,
som det fick mig att tänka,
kanske det finns viss grund för denna idé.
Och jag vände mig till webben
för att se om det fanns några ledtrådar.
Och det visade sig att webben är full
av bevis som stödjer
det här tankesättet.
Så biologiskt, finns det gott om arter
som visar randning eller mönster, varningsmönster,
antingen för att döljas i vattnet
eller för att varna för att bli attackerad,
inte minst kan man se lotsfisken
som tillbringar en stor del av sitt liv
i den änden av en haj där det händer saker.
När det kommer till människor så har Walter Starck, en oceanograf,
målat sin våtdräkt sedan 1970-talet,
och antropologiskt sett,
målade stammar i Stilla havet sig själv med ränder
i en havsormsceremoni
för att avvärja hajguden.
Så vad är det som händer?
Är detta en idé som finns helt öppet
för oss att beakta och fastställa?
Vi vet att hajar använder en rad olika sinnen
när de är aktiva, speciellt inför en attack,
men synsinnet är det som de använder
för att identifiera bytet, speciellt
de sista metrarna före attacken.
Det är rimligt att ta till sig de biologiska anekdoterna
eftersom de har prövats av evolutionen
genom flera årtusenden.
Men är inte mänskliga anekdoter också en sorts evolution,
att det finns en kärna av sanning
som kan vara viktig,
som har förts vidare från generation till generation,
så att det till slut faktiskt formar det mänskliga beteendet?
Jag vill pröva den här idén.
Jag ville pröva
dessa muntliga bevis vetenskapligt,
för om vetenskapen kunde bekräfta detta,
så skulle vi ha en del av lösningen
på hajattacker rakt framför näsan.
För detta behövde jag experter
på hajars syn och hajars neurologi,
och ett sökande runtom i världen,
ledde åter till U.W.A.
precis här intill, the Oceans Institute.
Professor Nathan Hart och hans team
hade just skrivit en uppsats som visade,
den bekräftade att rovhajar ser
i svart och vitt, eller i gråskala.
Så jag ringde upp Nathan,
lite fåraktigt, faktiskt, om denna idé
om att använda dessa mönster och former
till en våtdräkt för att försöka begränsa risken för hajattacker,
och han tyckte det var en bra idé.
Så det som följde var ett samarbetsprojekt
som stöddes av myndigheterna i Västaustralien.
Vi gjorde tre viktiga saker.
Först kartlade vi egenskaperna,
de fysiska egenskaperna i ögat
på de tre främsta rovhajarna,
nämligen vithajen, tiger- och tjurhajen.
Vi gjorde det genetiskt
och vi gjorde det anatomiskt.
Nästa sak var att få förståelse,
med hjälp av datormodeller,
för vad detta öga kan se
beroende på olika djup, distanser,
ljusförhållanden, och vattnets klarhet i havet.
Nu kunde vi sätta fingret
på två viktiga egenskaper:
vilka mönster och former skulle göra bäraren
gömd eller svår att upptäcka i vattnet, dold,
och vilka som kanske skulle ge
den största kontrasten, men ge den största
brytningen av profilen
så att personen inte misstogs för hajens bytesdjur
eller hajmat.
Därefter behövde vi omvandla detta
till en våtdräkt som människor kunde tänka sig att bära,
och för detta, bjöd jag in Ray Smith,
en surfare, industriell designer, våtdräktsdesigner,
och faktiskt han som designade Quiksilver-loggan,
att komma och sitta ner med forskarteamet
och överföra vetenskapen
till estetiska våtdräkter som folk skulle tänkas använda.
Här är ett exempel på en av de första skisserna.
Detta är vad jag kallar en "ät mig inte"-våtdräkt.
Den tar idén om ränder,
tar randighetsidén, den är väl synlig,
ger en avbrytande profil,
och den avser att förhindra hajen
från att överväga att du kan vara vanlig mat,
och kanske till och med skapa förvirring hos hajen.
Och denna är gjord för att kombineras med en surfbräda.
Ni kan se den mörka ogenomskinliga panelen där framme,
och det är framförallt bättre för ytan,
där motljuset ger en siluett
som är problematisk.
Den andra varianten är den kryptiska våtdräkten,
den som försöker dölja bäraren
i vattenmassan.
Det finns tre paneler på dräkten,
och oavsett betingelser,
kommer en eller flera av dem
att matcha det reflekterande spektrat i vattnet
för att helt eller delvis försvinna,
och de övriga panelerna
skapar en brytande profil i vattenmassan.
Och denna passar speciellt bra
för dykning,
när du är djupare ner i vattnet.
Så vi visste att vi hade
riktigt solid forskning här.
Vi visste, om du vill synas,
måste du vara randig,
om du vill vara dold,
måste du se ut så här.
Men det som till sist räknas,
hur skulle hajar bete sig
i samband med dessa mönster och former.
Och försök att simulera en person i våtdräkt
i vattnet med en rovhaj
i sin naturliga miljö
är mycket svårare än man kan tro.
(Skratt)
Så vi måste ha en rigg med ett bete,
då vi behöver ett antal
tester för att få vetenskapliga bevis,
och i och med betet,
ändrar vi uppenbarligen hajens beteende.
Vi kan inte sätta människor i vattnet.
Det är etiskt uteslutet att ens använda
människoliknande former och sätta bete på dem.
Men trots allt, vi började testprocessen
i januari det här året,
först med tigerhajar
och sedan med vithajar.
Sättet vi gjorde det på
var att få en perforerad tunna som är full med bete,
inlindad i ett neoprenskinn,
och sedan köra två undervattenskameror i stereo
för att se hur hajarna faktiskt beter sig med riggen.
Och eftersom vi använder stereo,
kan vi fånga alla data om hur stor hajen är,
vinkeln den kommer i, hur snabbt den lämnar,
och hur den beter sig
på ett empiriskt, snarare än subjektiv sätt.
Då vi måste hålla fast vid ett vetenskapligt sätt,
hade vi en kontrollrigg
som var en anordning i svart neopren
precis som en vanlig svart våtdräkt
mot det vi kallar
SAMS teknikrigg.
Och resultatet var inte bara spännande,
utan också uppmuntrande,
och idag skulle jag vilja visa er
två av dessa händelser.
Här har vi en fyra meters tigerhaj
som attackerar den svarta kontrollriggen,
som den stött på ungefär
en och en halv minut tidigare.
[Video]
Exakt samma haj hade varit vid,
eller stött på den här SAMS-riggen, den dolda SAMS-riggen,
åtta minuter tidigare,
och tillbringat sex minuter med att cirkla runt den, på jakt,
sökt efter det den kunde lukta och känna men inte se,
och det här var den slutliga kontakten.
Vithajar är mer självsäkra än tigerhajarna,
och här ser ni en vithaj
som går på en kontrollrigg
alltså en svart neoprenvåtdräkt,
och går direkt till botten,
och sedan upp
och attackerar.
Till skillnad från SAMS teknikrigg,
detta är den randiga,
där den är mer taktil,
den undersöker mer,
den är mer osäker,
och visar en motvilja att komma rätt på och simma iväg.
[Video]
(Applåder)
Det är viktigt för oss att alla tester görs oberoende,
och det är University of W.A. som gör försöken.
Det kommer vara en fortlöpande process.
Den utsätts för granskning och publicering.
Det är så viktigt att det här konceptet
är lett av forskning.
Från Shark Attack Mitigation Systems perspektiv,
vi är ett bioteknologiskt licensieringsföretag,
så vi tillverkar inte våtdräkter själv.
Vi licensierar andra att göra det.
Men ni vill kanske veta hur SAMS-teknologin ser ut
inbyggd i en våtdräkt, och till slut,
för första gången, live, över hela världen --
(Skratt) --
kan jag visa er hur biologisk anpassning,
vetenskap och design ser ut i verkligheten.
Så jag hälsar Sam, surfaren,
från den här sidan. Var är du Sam?
(Applåder)
Och Eduardo.
(Applåder)
Tack kompis.
Tack.
Tack mina herrar. (Applåder)
Så vad har vi gjort här?
Som jag ser det, istället för att ta ett blankt papper
och använda vetenskap som ett uppfinningsredskap,
har vi tagit fasta på de biologiska bevisen,
och lagt vikt vid
de folkliga anekdotiska bevisen,
och vi har använt vetenskap som ett verktyg
för översättning,
överföring av något som redan fanns
till någonting som kan användas till mänsklighetens fördel.
Och det slår mig att idén om vetenskap
som ett verktyg för översättning snarare än uppfinning
är något som vi kan använda på ett mycket bredare sätt
i strävan efter nyskapande.
Trots allt, var det så att bröderna Wright
upptäckte bemannade flygningar,
eller observerade de flygningens biologiska fakta
och översatte det mekaniskt, kopierade det
på ett sätt så att människan kunde använda det?
När det kommer till våtdräkten,
vem vet hur marindräkter kommer att se ut
om två år, om fem år
eller om 50 år, men med detta nya sätt att tänka,
så gissar jag att det är troligt att det inte blir helt i svart.
Tack så mycket.
(Applåder)