Naučna otkrića,
ona koja mogu da spasu živote,
ponekad mogu da stoje
tačno ispred vaših očiju,
u razvijenom, rastućem skupu
ljudskih anegdota, na primer,
ili u proverenim adaptacijama
koje vidimo u svetu prirode oko nas.
Nauka počinje osmatranjem,
ali trik je u tome da prepoznate šablone i potpise
koje biste inače otpisali
kao mit ili slučajnost,
izolujete ih i testirate sa naučnom strogoćom.
Kada to uradite, rezultati će često biti iznenađujući.
Zapadna Australija je imala poseban problem
u protekle tri godine sa napadima ajkula,
koji je nažalost doveo do tragičnog bilansa
od pet smrtonosnih napada ajkula u periodu od 10 meseci
tokom tog vremena.
Ali ovo se ne dešava samo u zapadnoj Australiji.
Broj napada ajkula na ljude
raste širom sveta.
Onda možda ne iznenađuje
da je u julu ove godine
Sistem za smanjenje napada ajkula u saradnji
sa Institutom za okeane Univerziteta u zapadnoj Australiji
najavio nešto što je privuklo pažnju
svetskih medija i ljubitelja okeana
širom sveta,
a ticalo se razvoja tehnologije
za smanjenje rizika od napada ajkula
na osnovu nauke o tome šta ajkule mogu da vide.
Za vas danas imam
priču o tom putovanju,
ali i ideju da nauka može biti
jednako moćan prevodilac
koliko i izumitelj.
Kada smo započeli ovaj proces,
tražili smo, to je bilo pre oko tri godine,
i desila su se prva dva smrtonosna napada ajkule
u zapadnoj Australiji,
i sticajem okolnosti, na prethodnom poslu
večerao sam sa Harijem Batlerom.
Hari Batler, koga većina Australijanaca zna kao čuvenog prirodnjaka,
proveo je dosta vremena u morskom okruženju.
Rekao bih da je Hari Batler
prethodnik pokojnog Stiva Irvina.
Kada sam ga pitao
šta bi moglo biti rešenje problema,
odgovor je bio prilično iznenađujući.
Rekao je: "Uzmite crno odelo za ronjenje,
uvežite ga u žute pruge poput pčele
i imitiraćete sisteme uzbune
većine morskih stvorenja."
Tada nisam previše razmišljao o tome,
i tek kada su se desila naredna tri napada ajkula,
počeo sam da razmišljam,
možda ima nečega u ovoj ideji.
Okrenuo sam se internetu
da vidim da li ima nekakvih naznaka.
Ispostavilo se da je internet krcat
dokazima koji idu u prilog
ovakvom razmišljanju.
Biološki, postoji dosta vrsta
koje imaju kontrastne boje ili šablone za uzbunu,
kako bi ili bile tajnovite u vodi
ili upozoravale druge da ih ne napadnu,
gde je jedna od najčešćih riba pratibrod
koja provodi velik deo svog života
u okolini opasnog dela ajkule.
Kod ljudi, Volter Stark, okeanograf,
farbao je svoje odelo za ronjenje od 1970-ih godina,
i antropološki,
plemena sa ostrva u Tihom okeanu su se farbala u štrafte
u ceremoniji morskih zmija
kako bi oterala boga ajkula.
Šta se ovde dešava?
Da li je ovo ideja koja stoji pred nama
da je uzmemo u obzir i definišemo?
Znamo da ajkule koriste niz senzora
kada se kreću, naročito tokom napada
ali koriste čulo vida
da identifikuju metu, naročito
u poslednjih nekoliko metara pre napada.
Ima smisla da se obrati pažnja na biološku anegdotu
jer je to proverena evolucija
kroz milenijume.
Ali zar nisu i ljudske anegdote jedna vrsta evolucije,
ideja da postoji zrno istine
koja je bitna,
koja se prenosi s kolena na koleno,
tako da na kraju zapravo oblikuje ljudsko ponašanje?
Želeo sam da isprobam ovu ideju.
Želeo sam da dodam malo nauke
u ove dokaze iz anegdota,
jer ukoliko bi nauka mogla da podrži ovu zamisao,
onda bismo možda imali makar deo rešenja za napade ajkula,
koje nam se nalazi pred nosevima.
Kako bih to uradio, bili su mi potrebni stručnjaci
za vid i neurologiju ajkula,
i još jednom je pretraga po celom svetu
dovela do Univerziteta zapadne Australije,
zajedno sa Institutom za okeane.
Profesor Nejtan Hart i njegov tim
su baš tad napisali rad koji nam povrđuje
da ajkule napadači vide
u crno-beloj slici.
Pozvao sam Nejtana u vezi sa ovom idejom,
zapravo pomalo bojažljivo,
da bismo mogli da iskoristimo ove šablone i oblike
kako bismo napravli odelo da smanjimo rizik od napada ajkule,
i na svu sreću, mislio je da je to bila dobra ideja.
Sledilo je istraživanje u saradnji
koje je podržala vlada pokrajine zapadne Australije.
Učinili smo tri ključne stvari.
Prvo smo zapisali karakteristike,
fizičke karakterstike očiju
tri glavne ajkule napadača,
velike bele, tigraste i Zambezi ajkule.
To smo uradili genetski
i anatomski.
Zatim smo pokušali da shvatimo,
koristeći kompjutersko modeliranje,
šta oči mogu da vide
na različtim dubinama, rastojanjima,
svetlosnim uslovima i čistoći vode u okeanu.
Odatle smo mogli da utvrdimo
dve ključne karakteristike:
koji šabloni ili oblici osobu koja nosi odelo predstavljaju
kao skrivenu ili teško vidljivu u okeanu, zagonetnu
i koji šabloni ili oblici mogu da daju
najveći kontrast ali i najveći
prekid profila,
tako da tu osobu ajkula ne bi zamenila za plen
ili hranu za ajkule.
Onda smo morali da ovo preinačimo
u odela koja bi ljudi zaista nosili,
pa sam pozvao Reja Smita,
surfera, industrijskog dizajnera, dizajnera odela za ronjenje,
to je zapravo čovek koji je osmislio prvobitni logo za Quiksilver,
kako bi svratio i našao se s naučnim timom
i tu nauku pretočio
u estetski podesna odela za ronjenje koja bi ljudi zapravo nosili.
Evo primera jednog od prvih crteža.
Ovo zovem odelom "nemoj me pojesti".
Ovde je uzeta ideja štrafti,
veoma je vidljivo,
daje profil koji remeti ajkulu
i namera je da se spreči da ajkula
pomisli da ste obična hrana,
i možda je čak i zbuni.
Ovo je smišljeno da ide sa daskom za surfovanje.
Vidite tu tamnu, neprozirnu ploču na prednjem delu,
naročito je bolja za površinu,
kada je problematično što imate pozadinsko osvetljenje
i bacate senku.
Druga izvedba je zagonetno odelo,
ono koje pokušava da sakrije onoga
ko ga nosi u vodi.
Postoje tri dela na ovom odelu,
i u bilo kojim uslovima,
jedan ili više ovih delova
će se podudarati sa spektrom odbijanja vode
tako da nestane delimično ili potpuno,
kako bi preostali delovi
stvorili profil u vodi koji nije potpun.
Ovo je naročito zgodno
za konfiguraciju ronjenja,
kada ste duboko pod vodom.
Znali smo da smo imali
veoma ozbiljnu nauku.
Znali smo da nam trebaju pruge
ako želimo da se ističemo,
a ako želimo da budemo zagonetni,
moramo da izgledamo ovako.
Ali pravi test će uvek biti to
kako bi se ajkule zaista ponašale
u kontekstu ovih šablona i oblika.
A testiranje kako bi se simulirala osoba u odelu za ronjenje
u vodi, sa ajkulom grabljivicom
u prirodnom okruženju -
zapravo je puno teže nego što mislite.
(Smeh)
Tako da moramo da postavimo mamac u napravu
zato što moramo da dobijemo
statistički broj uzoraka da bismo imali naučne dokaze,
a postavljanjem mamca u napravu
očigledno menjamo ponašanje ajkule.
Ne možemo u vodu da stavimo ljude.
Etički smo sprečeni da koristimo
čak i oblike nalik ljudima i stavljamo ih u vodu kao mamac.
Ali uprkos tome, počeli smo testiranje
u januaru ove godine,
isprva sa tigrastim ajkulama
a nakon toga i sa velikim belim ajkulama.
To smo radili tako što smo uzeli
izbušen bubanj, prepun mamca,
koji smo umotali u omotač od neoprena
i onda smo pokrenuli dve stereo podvodne kamere
kako bismo posmatrali kako se ajkula zapravo odnosi prema tome.
S obzirom da smo koristili stereo,
mogli smo da zabeležimo sve statistike o tome kolika je ajkula,
pod kojim uglom dolazi, koliko brzo odlazi
i kakvo joj je ponašanje
na empirijski način, za razliku od subjektivnog.
Kako smo morali da očuvamo naučni metod,
imali smo i kontrolnu napravu,
obmotanu crnim neoprenom
poput normalnog crnog odela za ronjenje
nasuprot onoga što mi zovemo
opremom sa SAMS tehnologijom.
Rezultati ne samo da su bili veoma uzbudljivi,
već i veoma ohrabrujući,
i danas bih voleo da vam dam kratak prikaz
dva ovakva dešavanja.
Ovde imamo tigrastu ajkulu od četiri metra
koja napada crnu kontrolnu napravu
sa kojom se susrela
pre oko minut i po.
Ista ta ajkula se susrela
sa SAMS napravom,
to jest SAMS napravom za izbegavanje
oko osam minuta ranije
i kružila je oko nje šest minuta, lovila je,
tražila je ono što je mogla da namiriše i oseti ali ne i da vidi,
i ovo je bio poslednji susret.
Velike bele ajkule imaju više samopouzdanja od tigrastih,
i ovde možete videti veliku belu ajkulu
u kontaktu sa kontrolnom napravom,
crnim odelom od neoprena,
i ide pravo do dna,
vraća se
i napada.
Nasuprot napravi sa SAMS opremom,
ova je sa štraftama,
ovde je taktilnija,
više istraživačka,
prestrašenija,
i pokazuje oklevanje da krene i ode.
(Aplauz)
Za nas je bitno da se svo testiranje vrši nezavisno,
i Univerzitet zapadne Australije vrši testiranje.
To je proces u toku.
Biće kritički razmatran i rezultati će biti objavljeni.
Veoma je bitno da je ovaj koncept
vođen naukom.
Iz perspektive Sistema za smanjenje napada ajkula,
mi smo biotehnološka kompanija za licenciranje,
tako da ne pravimo odela sami.
Dajemo licence drugima kako bi oni to radili.
Ali mislio sam da će vas zanimati
kako SAMS tehnologija izgleda
ugrađena u odelo, i tim povodom,
prvi put, uživo, širom sveta -
(Smeh) -
mogu da vam pokažem kako izgledaju biološka adaptacija,
nauka i dizajn, uživo.
Želim dobrodošlicu Semu, surferu,
sa ove strane. Sem, gde si?
(Aplauz)
I Eduardo.
(Aplauz)
Zdravo, druže.
Zdravo.
Gospodo, hvala vam. (Aplauz)
Šta smo ovde uradili?
Za mene, umesto da uzmemo prazan papir
i koristimo nauku kao alat za izume,
obratili smo pažnju na biološke dokaze,
stavili smo fokus na dokaze
iz ljudskih anegdota,
i koristili smo nauku kao alat
za prevođenje,
prevođenje nečega što je već bilo tu
u nešto što možemo koristiti za dobrobit čovečanstva.
Čini mi se da je ova zamisao nauke
kao alata za prevod umesto za izume
zamisao koju možemo primeniti puno šire od ovoga,
u potrazi za inovacijama.
Uostalom, zar su braća Rajt
otkrila letenje čoveka
ili su posmatrali biološko letenje
i to preveli mehanički i ponovili
na način koji ljudi mogu da koriste?
Što se tiče skromnog odela za ronjenje,
ko zna kako će izgledati odeća za vodu
za dve, pet ili pedeset godina,
ali s ovim novim načinom razmišljanja,
rekao bih da postoji dobra šansa
da neće biti potpuno crna.
Hvala vam.
(Aplauz)