O descoperire științifică din cele care ar putea salva vieți
e uneori chiar la îndemâna noastră s-o descoperim,
de exemplu pe baza istorisirilor acumulate în timp
sau a adaptărilor testate în timp,
pe care le putem observa în natura înconjurătoare.
Știința se bazează pe observație,
dar secretul e să identificăm tiparele și semnele,
pe care altfel le-am respinge ca fiind mituri sau coincidențe,
să le izolăm și să le testăm cu rigoare științifică.
Procedând astfel, rezultatele surprind deseori.
De trei ani, Australia de Vest are o problemă aparte cu atacurile rechinilor,
ce au culminat tragic, din păcate,
cu 5 atacuri letale ale rechinilor, pe o perioadă de 10 luni.
Problema nu e doar în această zonă.
Atacurile rechinilor asupra oamenilor
sunt tot mai multe în toată lumea.
Nu e surpinzător astfel, că în iulie a acestui an,
Shark Attack Mitigation Systems (SAMS) în colaborare
cu Institutul Oceanografic Universitar din Australia de Vest
a făcut un anunț ce a captat atenția mediei
și a pasionaților de ocean din lume.
Se referea la dezvoltarea unei tehnologii
care să micşoreze riscul de atac,
bazată pe cunoştinţele ştiinţifice despre ce văd rechinii.
Astăzi voi vorbi despre drumul parcurs
și despre puterea științei ca traducător şi ca invenţie.
Când am început acest proces, cu trei ani în urmă,
tocmai fuseseră primele 2 atacuri letale ale rechinilor din Australia de Vest
și, întâmplător, chiar cinasem cu Harry Butler.
Harry Butler, pe care mulți australieni îl știu ca pe un faimos naturalist,
a petrecut mult timp în mediul marin.
Harry Butler e precursorul regretatului Steve Irwin.
Când l-am întrebat care ar putea fi soluția problemei,
mi-a dat un răspuns surprinzător: „Ia un costum de scafandru negru
și pune-i niște dungi galbene ca la albină,
şi vei imita sistemul de alarmă al majorității speciilor marine.”
Atunci nu m-am gândit prea mult la ce îmi spusese,
dar la următoarele 3 atacuri fatale
m-au făcut să cred că această idee merită atenție.
Am apelat la Internet, sperând să găsesc indicii,
și se pare că Internetul e inundat
de dovezi în sprijinul acestui raționament.
În natură există multe specii ce au modele și dungi de avertizare,
pentru camuflaj sau pentru a nu fi atacate.
Printre ele e şi peștele pilot
care mare parte din viaţă stă pe lângă rechini.
În privinţa oamenilor, Walter Starck, un oceanograf,
își pictează costumul de scafandru încă din anii '70,
iar antropologic, triburile din insulele Pacificului
se pictează în dungi pentru ceremonia şarpelui de mare,
pentru a-l alunga pe zeul rechinilor.
Ce se întâmplă de fapt?
O fi ideea din văzul lumii care aşteaptă validare ştiinţifică?
Știm că rechinii folosesc diverşi senzori când doresc să atace
şi între care senzorii vizuali pentru identificarea ţintei,
mai ales pe ultimii metri dinaintea atacului.
E logic să luăm în considerare anecdotele biologice
căci implică evoluție testată timp de milenii.
Dar oare anecdotele umane nu au şi ele o evoluţie,
adică nu cumva e un adevăr important transmis din generație în generație,
care, până la urmă, modelează comportamentul uman?
Am vrut să verific această idee,
să aduc știința în sprijinul evidențelor anectodice
pentru că, dacă știința ar dovedi acest concept,
am avea măcar soluţia parţială pentru atacurile rechinilor, la îndemână.
Pentru asta am avut nevoie de experți în văzul și neurologia rechinilor
și am ajuns la Institutului Oceanografic al Universităţii Australiei de Vest.
Profesorul Nathan Hart și echipa sa tocmai scriseseră un articol
confirmând că rechinii prădători văd alb-negru sau nuanțe de gri.
L-am sunat pe Nathan, timid, cu ideea că am putea folosi modele și forme
ca să facem un costum ce ar reduce riscul atacurilor de rechin
și a zis că e o idee bună.
A rezultat o cercetare în colaborare
finanţată de guvernul Australiei de Vest.
Am făcut trei lucruri esențiale:
1 - am cartat caracteristicile oculare la trei specii de rechini prădători:
marele alb, rechinul-tigru și rechinul-taur.
Le-am cartat genetic și anatomic.
Apoi, prin modelare digitală complexă, am vrut să înţelegem
ce vede acel ochi la diferite adâncimi, distanțe,
în diferite condiții de lumină și de claritate în ocean.
Aşa am punctat două caracteristici cheie:
ce tipare şi forme camuflează criptic pe posesor și se observă greu în apă
și tipare şi forme dau contrast maxim şi diferențiază clar,
astfel ca persoana să nu fie confundată cu prada sau hrana rechinului.
Apoi am adaptat datele la costume de scafandru pe care să le poarte oamenii
și pentru asta am apelat la Ray Smith,
surfer, designer industrial și de costume de scafandru,
tipul care a realizat logoul original Quiksilver,
să vină să se consulte cu echipa de cercetători
și să interpreteze rezultatele științifice
în costume estetice pe care oamenii să vrea să le poarte.
Aici e unul din primele sale desene.
Eu îi zic costum „nu mă mânca”:
Apare ideea de dungi, (Râsete)
sunt foarte vizibile, cu un profil extrem de disruptiv,
cu intenția să împiedice rechinul să te considere hrană
și chiar să-l deruteze.
Ăsta e gândit pentru o placă de surf.
Se vede stratul închis, opac pe față, benefic pentru cel de la suprafaţa apei,
unde umbra e o problemă şi face silueta evidentă.
Al doilea tip e costumul criptic,
care încearcă să camufleze purtătorul în apă.
Costumul are trei straturi și, în funcție de condiții,
unul sau mai multe se vor potrivi cu spectrul de reflexie al apei,
pentru a dispărea total sau parțial,
iar stratul sau straturile rămase vor crea profilul disruptiv.
Acesta e potrivit pentru scufundări,
la adâncime mai mare în apă.
Știam că aveam cunoștințe științifice solide:
dacă vrei să ieşi în evidenţă trebuie să fii dungat,
dacă vrei să fii camuflat trebuie să arăți așa.
Testul adevărului era reacţia rechinilor la aceste tipare şi forme.
Simularea unui scafandru în mediul natural cu un rechin
e mai grea decât vă închipuiţi.
(Râsete)
Echipamentul trebuie să aibă momeală,
ca să facem o statistică a probelor care să aibă semnificaţie ştiinţifică.
Momind echipamentul sigur că influenţăm comportamentul rechinilor.
Nu putem pune oameni în apă.
Etic, excludem folosirea formelor umanoide ca momeală în apă.
Totuși, am început testarea anul acesta, în ianuarie,
inițial cu rechini-tigru, apoi și cu rechini mari albi.
Am folosit un cilindru perforat plin cu momeală, învelit în neopren
și am filmat sub apă cu două camere stereo
ca să vedem cum se comportă rechinii cu acel echipament.
Fiind stereo, obținem date despre mărimea rechinului,
unghiul în care vine, cât de repede pleacă
și ce fel de comportament are, din perspectică empirică, nu obiectivă.
Deoarece trebuia să respectăm metodologia ştiinţifică
am făcut și un echipament martor
cu un strat de neopren, negru, obişnuit,
faţă de echipamentul SAMS, cum îl numeam pe-al nostru.
Rezultatele sunt incitante și foarte încurajatoare.
Vă voi da imagini de la două dintre confruntări.
Aici e un rechin-tigru de 4 m, atacând echipamentul martor, negru,
pe care îl zărise cam de 1 minut și jumătate.
Același rechin atacă, de fapt întâlneşte, acest echipament SAMS,
adică Elude SAMS, cel înşelător,
de vreo 8 minute, din care 6 minute i-a dat târcoale, vânându-l,
căutând ce mirosea şi simțea, dar nu putea vedea.
Asta a fost mişcarea finală.
Rechinii mari albi sunt mai încrezători decât rechinii-tigru.
Aici unul atacă echipamentul martor, din neopren negru:
se duce la fund, apoi urcă,
atacând direct.
Din contră, cu echipamentul SAMS dungat,
e mai tactil, tatonează,
e mai temător,
ezită să atace și pleacă.
(Aplauze)
E important ca testarea să se facă independent,
iar Universitatea face această testare.
E un proces în derulare, încă supus revizuirilor şi pe cale de publicare.
E foarte important să tratăm ştiinţific conceptul.
La Shark Attack Mitigation Systems creăm licențe în biotehnologie,
deci noi nu fabricăm costume, ci dăm licenţă altora s-o facă.
Cred că v-ar interesa tehnologia SAMS dintr-un costum de scafandru,
de aceea, pentru prima dată în lume, în direct...
(Râsete)
...vă prezint cum arată îmbinarea biologiei, cu știința și designul.
Îl salut pe Sam, surferul, în partea asta... Unde ești, Sam?
(Aplauze)
Și pe Eduardo.
(Aplauze)
Salut, prietene.
Salut.
(Aplauze)
Deci, ce am făcut aici?
După mine, în loc să luăm o foaie albă
și să folosim știința ca unealtă pentru invenții,
am acordat atenție dovezilor biologice,
am dat importanţă dovezilor anecdotice
și am folosit știința ca traducător,
explicând ceva ce avem deja, ca să fie folositor umanității.
Mi se pare că ideea științei ca traducător şi nu ca invenţie
se poate aplica pe scară mai largă în căutarea inovațiilor.
Până la urmă, frații Wright au descoperit zborul pilotat
sau au observat biologia zborului și au tradus-o în mecanică,
replicând-o într-o formă utilizabilă pentru om?
Cât despre umilul costum de baie, cine știe cum va arăta acesta
peste doi, cinci sau peste 50 de ani?
Dar cu această abordare nouă, sunt șanse mari să nu fie negru absolut.
Mulțumesc.
(Aplauze)