פריצת דרך מדעית,
מהסוג שיכול להציל חיים,
יכולה לפעמים להיות גלויה
בשבילנו לגלות,
בגוף המפותח, הצובר
של האנקדוטה האנושית, לדוגמה,
או בהתאמות שנבחנו על ידי הזמן
שאנחנו צופים בהן בעולם הטבע סביבנו.
מדע מתחיל באבחנה,
אבל הטריק הוא לזהות את התבניות והחתימות
שאחרת היינו דוחים
כמיתוס או מקרה,
לבודד אותן, ולבחון אותם עם הקפדה מדעית.
וכשאנחנו עושים את זה, התוצאות יהיו לרוב מפתיעות.
למערב אוסטרליה היתה בעיה יחודית
עם התקפות כרישים במהלך שלוש השנים האחרונות,
שלצערנו באופן טראגי
הגיעו לשיא של חמש תקיפות כרישים קטלניות בתקופה של 10 חודשים
במהלך הזמן הזה.
אבל מערב אוסטרליה היא לא לבד בזה.
התקריות של תקיפות כרישים על אנשים
מחריפות בכל העולם.
אז זה לא מפתיע, אולי,
שביולי השנה,
מערכות מניעת תקיפת כרישים יחד עם
המכון האוקיאני של אוניברסיטת מערב אוסטרליה
יצאו בהכרזה שתפסה את תשומת הלב
של המדיה העולמית ומשתמשי האוקיינוס
בעולם,
וזה נגע לפיתוח של טכנולוגיה
למניעת או הפחתת הסיכון לתקיפת כרישים
בהתבסס על המדע של מה שכריש יכול לראות.
ויש לי בשבילכם היום
את סיפור המסע הזה,
אבל גם הרעיון שמדע יכול להיות
חזק כמו מתרגם
כמו שהוא יכול להיות להמצאה.
כשהתחלנו את התהליך הזה,
הבטנו, זה היה בערך לפני שלוש שנים,
והיו לנו את שתי התקיפות הקטלניות הראשונות
במערב אוסטרליה,
ובמקרה, בתפקיד קודם,
יצא לי לסעוד ארוחת ערב עם הארי באטלר.
עכשיו הארי באטלר, שרוב האוסטרלים מכירים כחובב טבע ידוע,
בילה הרבה זמן בסביבה ימית.
הארי באטלר הוא ממשיך דרכו, אם תרצו,
של סטיב אירווין המנוח.
כששאלתי אותו על
מה הפיתרון לבעיה היכול להיות,
התשובה היתה די מפתיעה.
הוא אמר, "קח חליפת צלילה שחורה,
הקף אותה בפסים צבוהים כמו דבורה,
ותחקה את מערכת האזהרה של
רוב המינים הימיים."
לא חשבתי על זה הרבה באותו זמן,
וזה לא היה עד שלוש תקיפות קטלניות מאוחר יותר,
וזה גרם לי לחשוב,
אולי יש משהו מאחורי הרעיו הזה.
ופניתי לרשת
כדי לראות אם יש אולי רמזים.
ומסתבר שהרשת מלאה
בסוגים כאלו של ראיות שתומכות
בחשיבה מסוג זה.
אז ביולוגית, יש הרבה מינים
שמציגים פסים או תבניות, תבניות אזהרה,
או כדי להסתוות במים
או כדי להתגונן מפני מתקפות,
ובינהם דג הנווט
שמבלה חלק גדול מחייו
סביב החלק העובד של הכריש.
מהצד האנושי, וולטר סטארק, אוקיינוגרף,
צבע את חליפת הצלילה שלו מאז שנות ה70,
ואנטרופולוגית,
שבטים מהאיים הפסיפיים צבעו את עצמם בפסים
בטקס נחש הים
כדי להרחיק את אל הכריש.
אז מה קורה כאן?
האם יש רעיון ששוכב גלוי
כדי שנשקול ונגדיר אותו?
אנחנו יודעים שלכרישים יש מגוון חיישנים
כשהם מתקרבים, בעיקר לתקיפה,
אבל חוש הראיה הוא זה בו הם שמתמשים
כדי לזהות את המטרה, ולייתר דיוק
במטרים האחרונים לפני התקיפה.
זה הגיוני לשים לב לאנקדוטה הביולוגית
מפני שזה אבולוציה שנבדקה עם הזמן
במשך מליוני שנים.
אבל האם האנקדוטה האנושית היא לא מעין אבולוציה,
הרעיון שיש גרעין של אמת
שנחשב לחשוב,
שמועבר מדור לדור,
אז זה למעשה מעצב את ההתנהגות האנושית בסופו של דבר?
רציתי לבחון את הרעיון הזה.
רציתי להכניס קצת מדע
לראיות האנקדוטיות.
מפני שאם המדע יוכל לתמוך ברעיון הזה,
אז אולי לפחות יהיה לנו פיתרון חלקי
להתקפות כרישים ממש מתחת לאפנו.
כדי לעשות את זה, הייתי צריך כמה ממומחים
בראיית כרישים ונורולוגיית כרישים,
וחיפוש עולמי, שוב,
הוביל לאוניברסיטת W.A.
על מפתן דלתנו פה, עם מכון האוקיינוסים.
ופרופסור נתן הארט והצוות שלו
בדיוק כתבו עבודה שמספרת לנו,
מאשרת שכרישים טורפים רואים
בשחור ולבן, או אפור.
אז התקשרתי לנתן,
מעט בחשש, למעשה, בקשר לרעיון
שאולי נוכל להשתמש בדוגמאות האלו ובצורות
כדי ליצור חליפת צלילה כדי לנסות למנוע את הסיכון של תקיפת כרישים,
ולמזלי, הוא חשב שזה רעיון טוב.
אז מה שקרה לאחר מכן הוא מחקר שיתופי
שנתמך על ידי ממשלת מערב אוסטרליה.
ועשינו שלושה דברים עיקריים.
הראשון הוא שמיפינו את המאפיינים,
המאפיינים הפיסיים של העיניים
של שלושת המינים העיקריים של כרישים טורפים,
אז העמלץ הלבן, כריש הטיגריס וכריש השור.
עשינו את זה גנטית
ועשינו את זה אנטומית.
הדבר הבא שעשינו היה להבין,
על ידי שימוש במודלים ממוחשבים,
מה העיניים יכולות לראות
מעומקים שונים, מרחקים,
תנאי תאורה, וצלילות מים באוקיינוס.
ומשם, היינו מסוגלים לקבוע
שני מאפיינים עיקריים:
איזה דוגמאות וצורות יציגו את הלובשים
כחבויים או קשים לאבחנה במים,
ואיזה דוגמאות וצורות אולי יספקו
את הניגוד הגדול ביותר אבל את
השבירה הגדולה ביותר של הפרופיל
כך שהאדם לא יראה כמו צייד
או אוכל לכריש.
הדבר הבא שהיינו צריכים לעשות היה להמיר את זה
לחליפת צלילה שאנשים יסכימו ללבוש,
ולזה, הזמנתי את ריי סמית',
גולש, מעצב תעשייתי, מעצב חליפות צלילה,
ולמעשה הבחור שעצב את לוגו קוויקסילבר המקורי,
לבוא ולשבת עם צוות המדענים
ולתרגם את המדע
לחליפה אסטטית שאנשים אולי יסכימו ללבוש.
והנה דוגמה של אחד האיורים הראשונים.
אז זה מה שאני קורא לו חליפת "אל תאכל אותי".
אז זה לוקח את רעיון הפסים,
לוקח את רעיון הפסים, זה כמעט לא נראה,
ומספק פרופיל ממש מופרע,
ומיועד למנוע מהכריש
מלחשוב שאתם אוכל רגיל,
ובאופן פוטנציאלי ליצור בילבול לכריש.
וזו מותאמת ללכת עם גלשן.
אתם יכולים לראות את הפאנל הכהה האטום ההוא בחזית,
וזה טוב בעיקר למשטח,
שם להיות מואר מאחור ולספק צללית
זה בעייתי.
השלב השני הוא החליפה הנסתרת,
או זו שמנסה להחביא את הלובש
בעמוד של מים.
יש שלושה פנלים על החליפה,
ובכל מצב נתון,
אחד או יותר מהפנלים האלה
יתאים לספקטרום המחזיר של המים
כך שהוא יעלם לגמרי או חלקית,
וישאיר את הפאנל הנותר או הנותרים
ליצור פרופיל מופרע בעמוד המים.
וזה במיוחד מתאים
לתצורת צלילה,
אז כשאתם עמוק יותר מתחת למים.
אז ידענו שיש לנו
מדע ממש טוב פה.
ידענו, שאם רצינו להתבלט,
הייתם צריכים להראות מפוספסים,
וידענו שאם אתם רוצים להראות חבויים,
הייתם צריכים להראות ככה.
אבל המבחן תמיד הולך להיות,
איך כרישים באמת יתנהגו
בהקשר של הדוגמאות והצורות האלו.
ובדיקה כדי לדמות אדם בחליפת צלילה
במים עם כריש טורף
בסביבה טבעית
זה למעשה הרבה יותר קשה ממה שאתם חושבים.
(צחוק)
אז אנחנו חייבים לשים פיתיון על המתקן,
מפני שאנחנו צריכים לקבל מספר סטטיסטי
של דוגמאות כדי לקבל ראיות מדעיות,
וכששמים פתיון על המתקן,
אנחנו כמובן משנים את ההתנהגות של הכרישים.
אנחנו לא יכולים לשים אנשים במים.
אנחנו מנועים אפילו אתית משימוש
בצורות הומנואידיות ולשים עליהן פתיון במים.
אבל עם זאת, התחלנו את תהליך הבדיקה
בינואר השנה,
בהתחלה עם כריש טיגריס
ולאחר מכן עם עמלצים לבנים.
הדרך בה עשינו זאת
היתה להשיג תוף מחורר שמלא בפתיון,
לעטוף אותו בעור ניאופרן,
ואז להריץ שתי מצלמות סטראו תת מימיות
כדי לצפות בכריש למעשה מתעסק עם המתקן.
ומפני שאנחנו משתמשים בסטראו,
אנחנו יכולים ללכוד את כל הסטטיסטיקה על כמה הכריש גדול,
מאיזו זוית הוא הגיע, כמה מהר הוא עוזב,
ומה ההתנהגות שלו
בדרך אמפירית במקום סובייקטיבית.
בגלל שהיינו צריכים לשמור על הגישה המדעית,
הרצנו מתקן ביקורת
שהיה מתקן נאופרין שחור
ממש כמו חליפות הצלילה השחורות
מול, מה שאנחנו קוראים לו,
מתקן הטכנולוגיה SAMS.
והתוצאות היו לא רק מרגשות,
אלא ממש מעודדות,
והיום הייתי רק רוצה לתת לכם הצצה
על שניים מהמפגשים האלה.
אז כאן יש לנו כריש טיגריס באורך ארבעה מטרים
מתעסק עם מתקן הבקרה השחור,
בו הוא נפגש בערך
דקה וחצי לפני כן.
עכשיו בדיוק אותו כריש התעסק
או נתקל במתקן SAMS,
שהוא מתקן מוסווה SAMS,
בערך שמונה דקות לפני כן,
ובילה שש דקות בהקפה שלו, ,צד אותו,
מחפש מה הוא יכול להריח ולהרגיש אבל לא לראות,
וזה היה ההתעסקות האחרונה.
עמלצים לבנים יותר בטוחים מהטיגריסים,
וכאן אתם רואים את העמלץ
מתעסק עם מתקן הבקרה,
אז חליפת נאופרין שחורה,
והולך ישר לתחתית,
עולה למעלה
ומתעסק.
בניגוד למתקן טכנולוגית SAMS.
זה המפוספס,
שם הוא יותר טקטילי,
הוא יותר חקרני,
הוא יותר מודאג,
ומראה חוסר רצון לבוא ישר ולהתחיל.
(מחיאות כפיים)
אז, זה חשוב לנו שכל המבחנים נעשים עצמאית,
ואוניברסיטת מערב אוסטרליה עושה את הבדיקות.
זה יהיה תהליך מתמשך.
זה נתון לבדיקת עמיתים וכפוף לפרסומים.
זה כל כך חשוב שהרעיון הזה
מובל עם המדע.
מהפרספקטיבה של מערכת מניעת תקיפות כרישים,
אנחנו חברת רשיונות ביוטכנולוגיה,
אז אנחנו לא מייצרים את החליפות בעצמנו.
אנחנו ניתן רשיונות לעשות את זה.
אבל חשבתי שאולי תתעניינו
בלראות איך נראית טכנולוגיית SAMS
מוטמעת בחליפת צלילה, ולזה,
בפעם הראשונה, חי, בעולם --
(צחוק) --
אני יכול להראות לכם איך התאמות ביולוגיות,
מדע ועיצוב נראים בחיים האמיתיים.
אז אני אזמין את סאם, הגולש,
מהצד, איפה אתה סאם?
(מחיאות כפיים)
ואדוארדו.
(מחיאות כפיים)
היי, חבר.
היי.
תודה, בחורים. (מחיאות כפיים)
אז מה עשינו פה?
ובכן, לדעתי, במקום לקחת דף לבן
ולהשתמש במדע ככלי להמצאה,
שמנו לב לראיות ביולוגיות,
שמנו חשיבות על
הראיות האנקדוטליות האנושיות,
והשתמשנו במדע ככלי
לתרגום,
תרגום של משהו שכבר היה שם
למשהו שאנחנו יכולים להשתמש בו לתועלת האנושות.
ונראה לי שהרעיון של מדע
ככלי לתרגום במקום להמצאה
הוא אחד שיכול להתאים להרבה יותר נושאים מזה
בחיפוש אחר חדשנות.
אחרי הכל, האם האחים רייט
גילו את הטיסה האנושית,
או שהם הבחינו בעובדה הביולוגית של מעוף
ותרגמו את זה מכאנית, שיכפלו אותו
בדרך שאנשים יוכלו להשתמש בה?
ובאשר לחליפת הצלילה הצנועה,
מי יודע איך יראו חליפות לים
בעוד שנתיים, בעוד חמש שנים
או בעוד 50 שנה, אבל עם החשיבה החדשה הזו,
אני מנחש שיש סיכוי טוב
שהם לא יהיו שחורים לגמרי.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)