Koda je naslednji univerzalni jezik.
V sedemdesetih je našo generacijo vodila punk glasba.
V osemdesetih je bil to verjetno denar.
Za mojo generacijo ljudi
je programska oprema glavna podlaga naši domišljiji in našemu svetu.
To pomeni, da potrebujemo
zelo zelo raznoliko vrsto ljudi,
da ustvarjajo takšne izdelke,
ki ne vidijo računalnikov kot mehanične, osamljene, dolgočasne in magične,
ampak kot predmete, s katerimi se lahko ukvarjajo,
jih obračajo okoli, zvijajo in tako naprej.
Moje osebno potovanje v svet programiranja in tehnologije
se je začelo pri mojih rosnih štirinajstih letih.
Moja srednješolska simpatija je bil starejši moški
in ta starejši moški je bil čisto slučajno
takratni podpredsednik ZDA, gospod Al Gore.
In seveda sem naredila, kar bi storila vsaka najstnica.
Želela sem mu nekako pokazati vso svojo ljubezen,
zato sem zanj naredila spletno stran, ki jo vidite tukaj.
In v 2001 še ni bilo Tumblrja,
ni bilo Facebooka, niti Pinteresta.
Zato sem se morala naučiti programirati,
da bi lahko izrazila vso hrepenenje in ljubezen.
Tako sem začela programirati.
Začelo se je kot sredstvo za samoizražanje.
Kot takrat, ko sem bila manjša in sem uporabila voščenke in lego kocke.
Nato, ko sem bila starejša, ure učenja kitare in gledališke igre.
Takrat pa so se začele druge reči, ki sem se jih veselila
kot so poezija in pletenje nogavic
in spreganje francoskih nepravilnih glagolov
in ustvarjanje izmišljenih svetov
in Bertrand Russel in njegova filozofija.
Postala sem ena izmed tistih ljudi,
ki mislijo, da so računalniki dolgočasni, tehnični in osamljeni.
Veste, kaj mislim danes?
Mlada dekleta ne vedo, da jim računalniki ne smejo biti všeč.
Mlada dekleta so osupljiva,
so res res dobra v koncentriranju na stvari
in v natančnosti in sprašujejo izjemna vprašanja kot
"Kaj?" in "Zakaj?" in "Kako?" in "Kaj pa če?"
In ne vedo, da jim računalniki ne bi smeli biti všeč.
Starši vedo.
Nam staršem se zdi,
da je računalniška znanost abstraktna, čudna znanstvena disciplina,
ki pripada le ustvarjalcem skrivnosti.
To je skoraj tako izven vsakdanjega sveta,
kot, naprimer, jedrska fizika.
In deloma imajo prav.
Tu je veliko sintakse, kontrol in podatkovnih struktur
in algoritmov in praks,
protokolov, paradigem v programiranju.
Mi kot skupnost smo računalnike zmanjšali.
Zgradili smo mnoge plasti abstraktnosti med človekom in strojem eno vrh druge
do točke, ko več ne vemo, kako računalniki delujejo,
ali kako se pogovarjati z njimi.
In seveda učimo otroke o tem, kako deluje človeško telo,
učimo jih o delovanju motorjev z notranjim izgorevanjem,
povemo jim celo, da če hočejo biti astronavti,
da to lahko postanejo.
Ampak ko otrok pride do nas in nas vpraša:
"Kaj je algoritem mehurčnega urejanja?"
ali "Kako računalnik ve, kaj se zgodi, ko jaz pritisnem na tipko 'Play',
kako ve, kateri video mi mora pokazati?"
ali "Linda, a je internet kraj?"
Mi odrasli začuda utihnemo.
"Čarovnija je," rečemo nekateri.
"Preveč je zakomplicirano," rečejo drugi.
No, nič od tega ni res.
Ni čarovnija in ni zapleteno.
Le zgodilo se je res, res, res hitro.
Računalničarji so zgradili te osupljive, prelepe stroje,
ampak so jih naredili nam zelo zelo tuje
in enako so naredili z jezikom, s katerim govorimo z njimi,
zato da ne vemo, kako se pogovarjati s računalniki,
ne da bi uporabljali posebne uporabniške vmesnike.
Zato ni nihče prepoznal,
da ko sem jaz spregala francoske nepravilne glagole,
sem se pravzaprav učila spretnosti prepoznavanja vzorcev.
Ko pa sem bila navdušena nad pletenjem,
sem dejansko sledila zaporedju simboličnih zahtev,
ki so vključevale zanke.
In Bertrand Russelov življenjski izziv
najti jasen jezik med angleščino in matematiko
je našel svoj dom v notranjosti računalnika.
Bila sem programerka, a tega nihče ni vedel.
Današnji otroci tipkajo, drsajo in pritiskajo svojo pot skozi svet.
Ampak če jim ne damo orodij, da gradijo z računalniki,
potem vzgajamo samo potrošnike, namesto ustvarjalcev.
Ta celotna pot me je pripeljala do tega dekleta.
Njeno ime je Rubi, stara je šest let.
Je popolnoma neustrašna, polna domišljije in malo ukazovalna.
In vsakič, ko pri učenju programiranja naletim na problem, kot recimo
"Kaj je objektno-orientirano oblikovanje ali kaj je zbirka smeti?",
si predstavljam, kako bi šestletno dekle pojasnilo problem.
Zato sem o njej napisala knjigo, jo ilustrirala
in kar me je Ruby naučila, je sledeče.
Naučila me je, da me ne sme biti strah žuželk pod posteljo.
In da so tudi največje težave
le skupek majcenih težav zlepljenih skupaj.
Ruby me je tudi predstavila svojim prijateljem
na barviti strani internetne kulture.
Ima prijatelje, kot je Snežni Leopard,
ki je čudovit, ampak se ne želi igrati z ostalimi otroci.
Ima prijatelje, kot so zeleni roboti, ki so zelo prijazni, ampak zelo neurejeni.
Ima tudi prijatelje, kot so pingvin Linux,
ki je neusmiljeno učinkovit, ampak precej težko razumljiv.
In idealistične lisice ter tako naprej.
V Rubyjinem svetu se o tehnologiji učiš skozi igro.
In, na primer, računalniki so zelo dobri v ponavljanju stvari
zato bi Ruby zanke učila takole.
Tole je njen najljubši plesni gib, ki gre: "Plosk, plosk, topot, topot.
plosk, plosk in skok."
In zanke s števci se naučiš tako, da to štirikrat ponoviš.
Pogojne zanke se naučiš s ponavljanjem tega zaporedja,
medtem ko jaz stojim na eni nogi.
Zanke s pogojem "dokler" pa se naučiš s ponavljanjem tega zaporedja,
dokler se mama ne razjezi.
(Smeh)
Predvsem se pa naučiš, da ni nikjer pripravljenih odgovorov.
Ko sem pripravljala kurikulum za Rubyjin svet,
sem morala vprašati otroke, kako oni vidijo svet
in kakšna vprašanja imajo,
nato pa sem organizirala seanse testnih iger.
Začela sem s tem, da sem otrokom pokazala te štiri slike.
Pokazala sem jim sliko avta,
trgovine, psa in stranišča.
Vprašala sem jih: "Katera od teh slik, misliš, da je računalnik?"
In otroci so odgovarjali zelo konzervativno in rekli:
"Nič od tega ni računalnik.
Vem, kaj je računalnik:
to je tista svetleča škatla
pred katero mama ali oče preživi preveč časa."
Ampak nato smo se pogovorili
in smo odkrili, da je pravzaprav tudi avto računalnik,
saj ima v sebi navigacijski sistem.
In pes - pes že morda ni računalnik,
ima pa ovratnico
in znotraj ovratnice je lahko računalnik.
In trgovine, tam je veliko vrst različnih računalnikov,
kot naprimer blagajna in protivlomni alarmi.
In otroci, veste kaj?
Na Japonskem so stranišča računalniki
in obstajajo tudi hekerji, ki vdirajo vanje.
(Smeh)
In gremo naprej,
dam jim takšne male nalepke z gumbom on/off
in jim povem: "Danes imaš čarovniško sposobnost,
da lahko karkoli v tej sobi spremeniš v računalnik."
Takrat spet rečejo:
"Tole je pa zelo težko, ne poznam pravega odgovora na to."
Ampak jim rečem: "Ne skrbi,
tvoji starši tudi ne poznajo pravilnega odgovora.
Oni so šele zdaj slišali o zadevi,
ki ji pravimo Internet stvari.
Ampak vi otroci boste tisti,
ki boste zares zaživeli v svetu, kjer je vse računalnik.
Nato je do mene prišla majhna punčka,
vzela luč s kolesa
in rekla: "Če bi bila tale luč računalnik,
bi lahko spreminjala barve."
Nato sem rekla: "To je res dobra ideja, kaj bi še lahko počela?"
Ona razmišlja in razmišlja
in reče: "Če bi bila tale luč računalnik,
bi lahko z očetom šla na izlet s kolesom,
spala bi v šotoru
in ta luč bi lahko bila filmski projektor."
In to je trenutek, ki ga iščem,
trenutek, ko se otrok zave,
da svet zagotovo še ni pripravljen,
da je res super način, kako še bolj pripraviti svet,
izgradnja tehnologije
in da je vsak od nas lahko del te spremembe.
Na koncu smo tudi zgradili računalnik.
Spoznali smo ukazovalno CPE in ustrežljiva RAM in ROM,
ki pomagata, da se spomnimo stvari.
Ko smo sestavili naš celoten računalnik,
smo tudi naredili aplikacijo zanj.
Moja najljubša zgodba je en majhen deček,
star šest let,
ki bi najraje na svetu postal astronavt.
Ta fant ima na sebi ogromne slušalke
in je popolnoma zatopljen v svoj tanek papirnati računalnik,
zato ker, veste, si je zgradil svojo
intergalaktično planetarno navigacijsko aplikacijo.
Njegov oče, osamljen astronavt v Marsovi orbiti,
je na drugi strani sobe
in fantkova pomembna misija je,
da pripelje svojega očeta varno nazaj na Zemljo.
Ti otroci bodo imeli precej drugačen pogled na naš svet
in na to, kako ga gradimo s tehnologijo.
Končno, bolj dostopen, bolj vključujoč
in bolj raznolik svet tehnologije naredimo,
bolj barvito in boljše bo izgledal svet.
Zato si zamislite za trenutek
svet v katerem zgodbe, ki jih govorimo o tem,
kako so stvari narejene, ne vključujejo samo
dvajset-nekaj letnih fantov iz Silikonske doline,
ampak tudi kenijske šolarke in norveške knjižničarke.
Predstavljajte si svet, kjer male Ade Lovelaces prihodnjih dni,
ki živijo v trajni resničnosti enic in ničel,
z optimizmom in pogumom zrejo v tehnologijo.
Sprejmejo moči in priložnosti
ter omejitve sveta.
Sveta tehnologije, ki je čudovit, muhast
in čisto malo čuden.
Ko sem bila še dekle,
sem želela biti pripovedovalka zgodb,
rada sem imela izmišljene svetove
in najraje sem
se zbudila v jutra v Mumindolu.
Popoldne sem marširala okoli Tatooinov.
Ob večerih sem šla spat v Narnijo.
Programiranje se je izkazalo kot popoln poklic zame.
Še vedno ustvarjam svetove.
Namesto v zgodbah, si jih izmislim v kodi.
Programiranje mi da to izjemno moč,
izgraditi moje celotno malo vesolje
z lastnimi pravili in paradigmami in praksami.
Ustvarite nekaj iz nič s čisto močjo logike.
Hvala.
(Aplavz)