Programarea e viitoarea limbă universală.
În anii '70, toată generația era inspirată de muzica punk.
În anii '80, probabil îi inspirau banii.
Dar pentru cei din generația mea,
software-ul e interfața dintre imaginația și lumea noastră.
Asta înseamnă că avem nevoie de o diversitate radicală
și radical mai mare de oameni care să creeze aceste produse,
care să nu considere calculatorul ca pe o magie mecanică, solitară și plictisitoare,
ci să-l vadă ca pe ceva cu care-și pot face de lucru,
pe care-l pot suci pe toate părțile și așa mai departe.
Experiența mea personală în lumea programării și tehnologiei
a început la frageda vârstă de 14 ani.
Ca adolescentă, m-am îndrăgostit nebunește de un bărbat mai în vârstă,
iar el era întâmplător
vicepreședintele de pe atunci al SUA, dl. Al Gore.
Am făcut ce orice adolescentă ar dori să facă:
am vrut să-mi exprim cumva toată acea dragoste
așa că i-am făcut un website: acesta.
În 2001, nu exista Tumblr,
nici Facebook, nici Pinterest.
Așa că a fost nevoie să învăț să scriu cod
ca să-mi pot exprima toată dragostea și dorul.
Așa am început eu cu programarea.
A început ca un mijloc de autoexprimare.
Ca atunci când eram mică și foloseam creioane și lego.
Mai târziu, mă foloseam de lecțiile de chitară și de piesele de teatru.
Dar apoi, mai erau și alte lucruri care mă entuziasmau,
ca poezia și croșetatul șosetelor
și conjugatul verbelor neregulate în franceză
și inventarea lumilor imaginare și Bertrand Russell și filosofia lui.
Am început să devin ca acei oameni
care considerau computerele plictisitoare, tehnice şi solitare.
Iată ce cred azi:
Fetițele micuțe nu știu că n-ar trebui să le placă computerele.
Fetițele micuțe sunt fascinante când se concentrează la ceva,
când sunt exacte și când pun întrebări fantastice ca:
„Ce?”, „De ce?”, „Cum?” și „Ce-ar fi dacă?”
Și ele habar n-au că n-ar trebui să le placă computerele.
Părinții cred asta.
Noi părinții credem că informatica
e acea disciplină esoterică și ciudată
care aparține doar creatorilor misterioși,
care e la fel de îndepărtată de viața cotidiană
ca și fizica nucleară.
Parţial au dreptate cu asta.
Sunt multe sintaxe și controale și structuri de date
și algoritmi și practici,
protocoale și paradigme în programare.
Am reușit să facem calculatoarele din ce în ce mai mici.
Am clădit straturi de abstractizare unul peste altul
între om și mașină,
ajungând să nu mai știm cum funcționează computerele
sau cum să comunicăm cu ele.
Ne învățăm copiii cum funcționează corpurile noastre,
îi învățăm cum funcționează un motor cu combustie
și chiar le spunem că dacă-și doresc, pot deveni astronauți.
Dar când ei ne întreabă
„Ce e un algoritm tip bulă?”,
sau, „de unde știe calculatorul ce se întâmplă când apăs play?”
„De unde știe ce film să-mi arate?”,
sau „Linda, Internetul e un loc?”.
Noi adulții devenim neobişnuit de tăcuți.
„E magie”, răspund unii dintre noi.
„E prea complicat”, răspund alții.
Ei bine, nu-i nici una din ele. Nu e magie și nu e complicat.
Doar că totul s-a petrecut atât de repede.
Informaticienii au creat aceste mașini uimitoare și superbe,
dar le-au făcut străine nouă,
la fel și limba ce-o vorbim cu ele
așa că nu mai știm să comunicăm cu calculatoarele
fără interfețe sofisticate.
De asta nimeni nu și-a dat seama
că pe vremea când conjugam verbe neregulate la franceză,
de fapt îmi exersam capacitatea de a recunoaște tipare.
Pe când mă pasiona croșetatul,
de fapt urmam o secvență de comenzi simbolice cu o periodicitate.
Iar căutările de-o viață ale lui Bertrand Russell
îmi foloseau să găsesc limbajul corect între engleză și matematică
și să-i găsesc locul în interiorul unui computer.
Eram un programator, dar nimeni nu știa asta.
Copiii de azi, dau click-uri, glisează și-și fac drum doar prin atingere.
Dar dacă nu le oferim unelte să facă lucruri cu computerele,
vom crește doar consumatori, în locul unor creatori.
Așa am ajuns la această fetiță mică.
O cheamă Ruby și are 6 ani.
E neînfricată, creativă și puțin autoritară.
De câte ori dau peste o problemă și încerc să mă învăț pe mine programare:
„ce e designul orientat pe obiecte sau colectarea deşeurilor?”
Încerc să-mi dau seama cum ar explica o fetiță de 6 ani această problemă.
Am scris o carte despre ea și am ilustrat-o
și am învățat de la Ruby următoarele:
m-a învățat că n-ar trebui să-ți fie teamă de gândacii de sub pat
şi că până și cea mai mare problemă e doar un grup de probleme mai mici.
Ruby m-a prezentat prietenilor ei,
partea divers colorată a culturii internetului.
Are prieteni ca Snow Leopard,
– foarte frumos, dar nu se prea joacă cu ceilalți copii –
roboței verzi foarte prietenoși, dar extrem de dezordonați,
apoi mai e pinguinul Linux
care e groaznic de eficient, dar mai greu de priceput.
Mai are vulpițe idealiste ș.a.m.d.
În lumea lui Ruby înveți tehnologie prin joc.
De exemplu computerele sunt foarte bune la sarcini repetitive
așa că Ruby învață bucle cam așa:
iată mișcarea de dans favorită a lui Ruby: „pac, pac, bum, bum, pac, pac și sari.”
Înveți bucle „counter” (de numărare) repetând asta de 4 ori.
Înveți bucle „while” (tr. în timp ce) repetând secvența
în timp ce stau pe un picior.
Înveți bucle „until” (tr. până când) repetând secvența
până când mama se enervează de tot.
(Râsete)
Mai ales înveți că nu există răspunsuri clare.
Când mi-a venit ideea prietenilor din lumea lui Ruby,
aveam nevoie să aflu de la copii cum o percep
și ce întrebări au
și organizam sesiuni de testare prin joc.
Începeam prin a le arăta copiilor aceste 4 poze.
Le arătam o fotografie a unei mașini,
o băcănie, un câine și o toaletă.
Întrebam: „Care dintre ele credeți că e un computer?”
Erau foarte rezervați și răspundeau:
„Niciunul nu e un computer.”
„Știu ce-i aia un computer:
e cutia aia strălucitoare
lângă care stau mama și tata prea mult timp.”
Apoi povesteam
și descopeream că, de fapt, mașina e un computer
că are un sistem de navigare în interior.
Câinele? Câinele n-o fi computer,
dar are o zgardă și zgarda ar putea avea un computer încorporat.
Băcăniile au multe feluri de computere
cum ar fi casele de marcat sau alarma pentru hoți.
Copii, știți ce?
În Japonia toaletele sunt computere
și exista chiar și hackeri ce le atacă.
(Râsete)
Mergem mai departe
și le dau aceste stickere micuțe cu butoane on/off pe ele
și le spun: „Azi aveți capacitatea magică
să transformați orice lucru din camera asta într-un computer.”
Iar copiii spun:
„Pare chiar destul de greu. Nu știu cum să fac așa ceva.”
Dar le spun: „Nu vă speriați, nici părinții voștri nu știu răspunsul.
Ei abia au început să afle despre lucrul ăsta
numit „Internetul tuturor lucrurilor”.
Dar voi copii, voi veți fi cei care veți ajunge să trăiți
într-o lume în care orice e un computer.”
Și o fetiță a venit la mine și-a luat un far de bicicletă și a spus:
„Dacă farul ăsta ar fi un computer, ar schimba culorile.”
„O idee foarte bună, i-am spus eu. Ce-ar mai putea face?”
S-a gândit o vreme
și a spus: „Dacă farul ăsta ar fi un computer
m-aș duce cu tata într-o excursie cu bicicleta
și am dormi într-un cort
și farul ăsta ar fi și proiector de filme.”
Ăsta e momentul pe care-l caut
momentul în care copilul realizează că lumea încă nu e pregătită
și că asta e o modalitate grozavă de a o pregăti prin crearea tehnologiei
și că fiecare din noi poate lua parte la această schimbare.
Până la urmă am construit un computer.
Așa i-am cunoscut pe autoritarul CPU și pe folositorii RAM și ROM
care ne ajută să reținem lucruri.
După ce ne-am asamblat computerul,
am creat și o aplicație pe el.
Favorita mea e cea a unui băiețel 6 ani
care visează să fie astronaut.
Băiețelul are niște căști uriașe pe urechi
și e complet absorbit de micul său de computer hârtie,
pentru că și-a construit propria aplicație de călătorie interplanetară.
Iar tatăl său, astronautul singuratic de pe orbita lui Marte,
e în cealaltă parte a camerei
iar misiunea băiețelului
e să-l readucă pe tată, teafăr, înapoi pe Pământ.
Acești copii vor privi cu totul altfel decât noi lumea
și modul în care noi o construim cu ajutorul tehnologiei.
Cu cât facem lumea tehnologiei mai accesibilă, mai incluzivă și mai diversă,
cu atât mai colorată și mai bună va arăta lumea noastră.
Imaginați-vă împreună cu mine
o lume în care poveștile ce le spunem despre cum se fac lucrurile
nu includ numai băieți de 20 și ceva de ani din Silicon Valley,
dar și școlărițe kenyene și bibliotecare norvegiene.
Imaginați-vă o lume în care micuțele Ada Lovelace de mâine
care trăiesc în realitatea permanentă dată de 1 și 0,
devin optimiste şi curajoase în privinţa tehnologiei.
Ele îşi însuşesc puterile și oportunitățile, dar și limitările lumii,
o lume a tehnologiei care e minunată, distractivă și puțin ciudată.
Pe când eram mică,
îmi doream să devin povestitor.
Adoram lumile imaginare
și cel mai mult îmi plăcea
să mă trezesc dimineața în Moominvalley.
După amiaza aveam treabă cu Tatooines.
Iar serile, mergeam la culcare în Narnia.
Programarea s-a dovedit a fi profesia perfectă pentru mine.
Și acum creez lumi.
În loc de povesti, le fac din cod informatic.
Programarea îmi dă puterea uimitoare
de a-mi clădi propriul univers
cu propriile reguli, paradigme și obiceiuri,
să creez ceva din nimic doar prin puterea logicii.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)