Kodas yra ateinanti universali kalba.
70-aisiais kartos varomoji jėga buvo pankrokas.
80-aisiais greičiausiai pinigai.
Bet mano kartos žmonėms
programinė įranga yra sąsaja su mūsų vaizduote ir mūsų pasauliu.
Ir tai reiškia, kad reikia
radikaliai, radikaliai skirtingų žmonių grupės,
kurie gamintų tuos dalykus,
kurie nelaikytų kompiuterių mechaniniais ir liūdnais, nuobodžiais ir magiškais,
bet matytų juos kaip priemones žaisti ir darbuotis,
persukti, sulenkti ir taip toliau.
Mano pačios kelionė į programavimo ir technologijų pasaulį
prasidėjo, kai man buvo 14.
Būvau paaugliškai įsimylėjusi vyresnio amžiaus vyrą,
ir taip jau buvo, kad tas vyresnio amžiaus žmogus
buvo tuometinis Jungtinių Valstijų viceprezidentas Al Gore.
Ir aš padariau tai, ką padarytų kiekviena paauglė.
Norėjau kažkaip perteikti visą tą meilę
ir todėl sukūriau internetinį puslapį, jis čia.
Ir tai buvo 2001, jokio Tumblr,
ar Facebook, ar Pinterest.
Todėl man reikėjo išmokti programuoti,
kad galėčiau išreikšti tą ilgesį ir meilę.
Ir taip man prasidėjo programavimas.
Tai prasidėjo kaip saviraiškos būdas.
Taip kaip vaikystėje galėjau naudotis kreidelėmis ar Lego.
Ir būdama vyresnė galėjau užsiimti gitaros pamokomis ir teatro vaidinimais.
Bet tada buvo galima domėtis kitais dalykais,
kaip poezija ir kojinių mezgimas
ir netaisyklingų veiksmažodžių kaitymas prancūzų kalboje,
ir išgalvotų žodžių galvojimas,
ir Bertrand Russell ir jo filosofija.
Ir taip ėmiau būti vienu iš tų žmonių,
kuriems kompiuteriai yra nuobodūs, techniški ir vieniši.
Štai ką galvoju šiandien.
Mažos mergaitės nežino, kad joms turėtų nepatikti kompiuteriai.
Mažos mergaitės yra jėga.
Joms labai labai gerai sekasi į ką nors susitelkti
ir būti tiksliomis, ir jos užduoda puikius klausimus:
„kas?“ ir „kodėl?“, ir „kaip?“, ir „o kas jeigu?“
Ir jos nežino, kad joms turėtų nepatikti kompiuteriai.
Būtent tėvai taip galvoja.
Būtent tėvai mano,
kad kompiuterių mokslas yra tokia ezoteriška ir keista mokslo sritis,
kuri priklauso paslapčių kūrėjams.
Tai beveik taip nutolę nuo kasdienybės
kaip, tarkim, branduolinė fizika.
Ir jie iš dalies teisūs.
Programavime daug sintaksės, kontrolės ir duomenų struktūrų,
algoritmų, ir praktikų,
protokolų ir paradigmų.
Ir kaip bendruomenė, mes kompiuterius darėme mažesniais ir mažesniais.
Sukūrėme daugybę vienas kitą slepiančių abstrakcijos sluoksnių,
kurios skiria žmogų nuo įrenginio
iki tokio lygio, kad nebeįsivaizduojame, kaip kompiuteriai veikia
ar kaip su jais kalbėtis.
Ir mes mokom savo vaikus kaip veikia žmogaus kūnas,
mokome, kaip veikia vidaus degimo variklis
ir net sakome jiems, kad jei labai norės tapti astronautais,
tai gali įvykti.
Bet kai ateina vaikas ir klausia,
kas yra burbulo rikiavimo algoritmas,
arba kaip kompiuteris žino, ką daryti, kai paspaudžiu „groti“,
kaip jis žino kurį įrašą rodyti?
Arba, „Linda, ar internetas vieta?“
Mes suaugusieji keistai nutylame.
Kai kas mūsų pasako „stebuklai“.
Kiti sako, kad tai per sudėtinga.
Na, iš tikrųjų nei tas, nei tas.
Tai ne stebuklas ir ne sudėtinga.
Tik visa tai įvyko labai labai greitai.
Kompiuterių mokslininkai sukūrė šiuos puikius gražius įrenginius,
bet padarė juos visai svetimus mums
kaip ir kalbą, kuria kalbamės su kompiuteriais,
kad net nebemokame su jais kalbėtis
be įmantrių vartotojo sąsajų.
Ir todėl niekam neatėjo į galvą,
kad kol kaičiau netaisyklingus prancūziškus veiksmažodžius
aš ir tikrųjų mokiausi atpažinti dėsningumus.
Ir kai man buvo įdomu megzti,
aš iš ties vykdžiau simbolinių komandų sekas,
kuriose buvo ir ciklai.
Ir toji Bertrand Russell gyvenimo užduotis,
surasti tikslią kalbą tarp anglų kalbos ir matematikos,
surado namus kompiuterio viduje.
Aš buvau programuotoja, bet to niekas nesuprato.
O vaikai šiandien baksnoja ir braukia kelią per pasaulį.
Bet jei neduosime jiems įrankių kurti su kompiuteriais,
užsiauginsime tik vartotojus, o ne kūrėjus.
Visa kelionė atvedė mane iki šios mažos mergaitės.
Jos vardas Ruby, jai šešeri.
Ji visiškai bebaimė, kūrybinga ir kiek valdinga.
Ir kaskart, kai susiduriu su problema
bandydama paaiškinti sau programavimą, pav.,
„kas yra objektinio programavimo dizainas ar kas yra šiukšlių surinktuvas?“
bandau įsivaizduoti, kaip tai paaiškintų šešiametė mergaitė.
Ir parašiau apie ją knygą, ir iliustravau,
ir Ruby mane išmokė štai ko.
Ruby mane išmokė, kad nereikia bijoti
vabalų po lova.
Ir net didžiausios problemos
yra keletas smulkių problemų sudėta į viena.
Ruby taip pat mane supažindino su savo draugais,
spalvingąja interneto kultūros puse.
Ji draugauja su Sniego leopardu,
kuris yra gražus, bet nenori žaisti su kitais vaikais.
Ir ji draugauja su žaliais robotais; kurie draugiški, bet baisiai netvarkingi.
Ji draugauja su pingvinu Linux'u,
kuris žiauriai daug padarantis, bet jį sunku suprasti.
Ir lapės idealistės, ir taip toliau.
Ruby pasaulyje technologijas mokomės žaisdami.
Ir pavyzdžiui, kompiuteriams puikiai sekasi ką nors kartoti,
todėl Ruby ciklus moko taip.
Tai Ruby mėgstamas šokio judesys: Ploti, ploti, trypti, trypti,
ploti, ploti, šokti.
Skaičiavimo ciklus mokaisi tai kartodamas keturiskart.
Ir mokaisi „kol“ ciklus kartodamas tą veiksmų seką,
kol aš stoviu ant vienos kojos.
O „iki“ ciklus mokaisi tai kartodamas,
iki kol mama labai supyksta.
(Juokas.)
Ir labiausiai išmoksti, kad nėra išankstinių atsakymų.
Kurdama mokymo programą Ruby pasauliui
turėjau klausti vaikų, kaip jie mato pasaulį
ir kokius klausimus kelia,
ir tada organizavau bandomuosius žaidimus.
PIrmiausia parodydavau vaikams šiuos keturis paveikslėlius.
Mašinos piešinuką,
parduotuvės, šuns ir tualeto.
Ir paklausdavau: „kas iš šių dalykų yra kompiuteris?“
Ir vaikai būdavo labai atsargūs ir sakydavo:
„Nei vienas nėra kompiuteris.
Aš žinau, kas yra kompiuteris:
tai ta šviečianti dėžė,
prie kurios mama ar tėtis praleidžia per daug laiko.“
Bet tada kalbėdavome
ir taip atrasdavome, kad išties mašina yra kompiuteris,
ji savyje turi navigacijos sistemą.
Ir šuo – na šuo gal ir nėra kompiuteris –
bet jis turi antkaklį
ir jame gali būti kompiuteris.
Ir parduotuvės, jos turi tiek daug skirtingų kompiuterių,
kaip kasinkų sistema ar saugumo sistema.
Ir vaikai, žinot ką?
Japonijoje tualetai yra kompiuteriai
ir net yra hakeriai, kurie į juos įsilaužia.
(Juokas.)
Ir tada einame toliau
ir aš duodu jiems šiuos mažus lipdukus su mygtuku „įjungta-išjungta“.
Ir sakau vaikams: „Šiandien turite stebuklingą progą
viską šiame kambaryje paversti kompiuteriu.“
Ir vėl vaikai sako:
„Skamba labai sudėtingai, nežinau teisingo atsakymo.“
Bet aš atsakau: „Nesirūpinkite,
jūsų tėvai irgi nežino teisingų atsakymų.
Jie tik neseniai išgirdo apie šį dalyką,
vardu Daiktų Internetas.
Bet jūs, vaikai, būsite tie,
kas iš tiesų gyvens pasaulyje, kur viskas yra kompiuteris.“
Ir tada viena maža mergaitė atėjo prie manęs,
paėmė dviračio lempą
ir tarė: „Ši lempa, jeigu ji būtų kompiuteris,
ji keistų spalvas.“
Aš atsakiau: „Puiki mintis, ką dar ji galėtų daryti?“
Ji galvoja, galvoja
ir sako: „Jei ši lempa būtų kompiuteris,
tada mes galėtume eiti į iškylą su tėčiu,
ir miegoti palapinėse,
ir ši lempa būtų mūsų kino projektorius.“
Ir tai buvo mano lauktoji akimirka,
akimirka, kai vaikas supranta,
kad pasaulis dar tikrai nėra pasiruošęs,
kad nuostabus būdas paruošti pasaulį
yra kuriant technologijas
ir kad kiekvienas mūsų gali būti tų pokyčių dalis.
Paskutinis pasakojimas, mes sukūrėme kompiuterį.
Ir susipažinome su griežtuoju CPU, ir naudingaisiais RAM ir ROM,
kurie padeda jam viską prisiminti.
Ir sudėję savo kompiuterį
mes dar ir sukūrėme jam programą.
Ir mano mėgstamiausia istorija yra apie šį berniuką,
jam šešeri,
ir jo mėgstamiausias dalykas yra būti astronautu.
Ir jis užsidėjės tas didžiules ausines,
ir visiškai pasinėręs į šį mažytį popierinį kompiuterį,
nes kaip matote, jis pasistatė savo
tarpgalaktinę planetų navigacijos programą.
Ir jo tėtis, vienišas astronautas Marso orbitoje
yra kitoje kambario pusėje,
ir berniuko svarbioji misija
yra saugiai grąžinti tėtį į žemę.
Ir šie vaikai turės stipriai kitokį suvokimą apie pasaulį,
ir apie tai, kaip mes jį kuriame per technologijas.
Pabaigai, kuo labiau prieinamą, labiau priimantį
ir skirtingesnį technologijų pasaulį darysime,
tuo spalvingesnis ir geresnis bus pasaulis.
Todėl akimirkai įsivaizduokite su manimi
pasaulį, kur pasakojimai
apie tai, kaip viskas kuriama, turės ne tik
dvidešimtkeliamečius Silicio slėnio vaikinus,
bet ir Kenijos mokyklinukes, ir Norvegijos bibliotekininkus.
Įsivaizduokite pasaulį, kur rytdienos mažieji ir mažosios Ada Lovelace,
kurie amžinai glūdi nuliukų ir vienetukų realybėje,
užaugtų į technologiją žvelgdami optimistiškai ir drąsiai.
Jie priima pasaulio galią ir galimybes,
ir jo limitacijas.
Technologijų pasaulis, kuris yra nuostabus, žaismingas
ir trupučiuką keistas.
Kai buvau mergaitė,
norėjau būti pasakų sekėja.
Mėgau išgalvotus pasaulius
ir labiausiai mėgdavau
pabusti rytais Muminukų slėnyje.
Popietėmis klajodavau Tatooine dykumoje.
O vakarais eidavau miegoti į Narniją.
Ir programavimas tapo mano puikiausia profesija.
Vis dar kuriu pasaulius.
Vietoje pasakojimų naudoju kodą.
Programavimas man suteikia šią nuostabią galią
statyti ištisas visatas
su savomis taisyklėmis, paradigmomis ir metodais.
Sukurti kažką iš nieko, naudojantis vien logikos galiomis.
Ačiū.
(Plojimai.)