Els codis seràn un llenguatge universal.
Als setanta, la música punk motivava tota la generació.
Als vuitanta, segurament els diners.
Però per a la meva generació,
el software és la interfície de la nostra imaginació; del nostre món.
Així que necessitem
gent radicalment, radicalment més diversa
per a crear aquests productes,
per deixar de veure els ordinadors com quelcom solitari, avorrit i màgic,
per veure'ls com coses amb què poden jugar
donar la volta i retorçar, etc.
El meu viatge endins el món de la programació i la tecnologia
va començar als meu dolços 14 anys.
Com a adolescent, estava bojament enamorada d'un home més gran
i aquell home va resultar ser
el llavors vice President dels Estats Units, Mr. Al Gore.
Vaig fer el que qualsevol noia adolescent li agradaria fer.
Volia expressar tot aquell amor,
així que vaig crear-li una web: aquesta.
Al 2001 no hi havia Tumblr,
no hi havia Facebook, no hi havia Pinterest.
Necessitava aprendre els codis
per tal d'expressar tot el meu desig i el meu amor.
I així va començar la programació per mi.
Va començar com una forma d'expressió.
De la mateixa manera que de petita feia servir ceres i legos.
Quan vaig ser més gran, feia servir lliçons de guitarra i obres de teatre.
Però llavors, hi havia més coses per les quals entusiasmar-se,
com la poesia i fer mitja
i conjugar verbs irregulars en francès
i crear mons de ficció
i la filosofia de Bertrand Russell.
I vaig convertir-me en una persona
que pensava que els ordinadors eren avorrits, tècnics i solitaris.
Això és el que penso ara.
Les nenes petites no saben que no han de ser com els ordinadors.
Són meravelloses.
Són molt, molt bones en la concentració
i en ser exactes, i pregunten coses fantàstiques com ara
"Què?" i "per què?" i "com?" i "què passa si?"
i no saben que encara no els haurien d'agradar els ordinadors.
Són els pares qui ho saben.
Som nosaltres, els pares,
qui pensem que la informàtica és una disciplina esotèrica i estranya
que només pertany als creadors de misteris.
Una cosa tan el·liminada del dia a dia,
com ara la física nuclear.
I en part, és ben cert.
Hi ha un munt de sintaxi, de controls i d'estructures de dades
i d'algoritmes i de pràctiques,
de protocols i de paradigmes en la programació.
Nosaltres, com a comunitat, hem fet els ordinadors més i més petits.
Hem creat capes i capes d'abstracció una sobre l'altra
entre l'home i la màquina
fins un punt on no tenim ni idea de com funcionen els ordinadors
ni de com parlar-los-hi.
Ensenyem als fills com funciona el cos humà,
li els ensenyem com funcionen els motors de combustió
i fins i tot els diem que si volen ser astronautes,
podràn convertir-se en un.
Però quan un nen ve i ens pregunta:
"Què és l'ordenació de bombolla?"
o "com sap l'ordinador què passa si li dono al 'play',
com sap quin vídeo reproduir?"
o "Linda, Internet és un lloc?"
Nosaltres, els adults, ens tornem muts.
"És màgic", diem alguns.
"És molt complicat", diuen altres.
Doncs no és cap de les dues coses.
No és màgia i no és complicat.
Només que tot ha passat molt, molt, molt ràpid.
Els informàtics van crear aquestes màquines tan fantàstiques,
però les van fer molt molt alienes a nosaltres
i també l'idioma que emprem amb els ordinadors
de manera que ja no sabem parlar als ordinadors
sense emprar sofisticades interfícies d'usuari.
I per això ningú no ha pensat
que quan jo conjugava verbs irregulars en francès,
en realitat practicava els meus patrons de reconeixement.
I quan m'entusiasmava fer mitja,
en realitat seguia una seqüència de comandaments de símbols
amb bucles inclosos a l'interior.
I que la cerca permanent de Bertrand Russell
per tal de trobar un llenguatge exacte entre l'anglès i les matemàtiques
es trobava dintre d'un ordinador.
Era una programadora, però ningú no ho sabia.
El nens d'avui dia, teclejen, arrosseguen i cliquen en el seu camí pel món.
Però si no els donem eines que crear amb els ordinadors,
només creem consumidors, en lloc de creadors.
Aquesta cerca em va portar fins a una nena petita.
Es diu Ruby i té sis anys.
És molt valenta, imaginativa i una mica autoritària.
I cada cop que em sorgia un problema
quan aprenia programació, com ara
"Què és el disseny orientat a un objecte o què és la recol·lecció d'escombraries?"
m'imaginava com explicaria aquell problema a una nena de sis anys.
Vaig escriure un llibre sobre ella i vaig il·lustrar-ho
i això és el que em va ensenyar la Ruby.
La Ruby va ensenyar-me que no hem de tenir por
dels cucs de sota del llit.
I que fins el més gran dels problemes
és tot un cúmul de petits problemes.
I Ruby també em va presentar els seus amics,
la part colorida de la cultura d'Internet.
Té amics com ara l'Snow Leopard,
que és molt bonica però no vol jugar amb els altres nens.
I té amics com els robots verds; molt amables però súper desordenats.
Té amics com el pingüí de Linux
que és implacablement eficient però una mica difícil d'entendre.
I guineus idealistes, etc.
Al món de Ruby, aprens tecnologia mentre jugues.
Per exemple, com els ordinadors són molt bons repetint coses,
així és com la Ruby ensenyaria els bucles.
Aquest és el seu ball favorit: "pica, pica, trepitja, trepitja
pica, pica i salta."
I aprenem comptadors de bucles a base de repetir-ho quatre cops.
I aprenem bucles mentre repetim aquesta seqüència
i mentre estic a peu coix.
I aprenem bucles repetint aquesta seqüència
fins que la mare s'enfada molt.
(Riures)
I sobretot, aprenem que no hi ha respostes preparades.
Per a posar en marxa el pla d'estudis del món de la Ruby
necessitava preguntar als nens com veuen el món
i sobre les preguntes que tenen
per tal d'organitzar sessions de prova.
Començaria ensenyant els nens quatre fotos.
Una foto d'un cotxe,
una d'un súper, una d'un gos i una d'un lavabo.
Els preguntava: "Quina foto penseu que és un ordinador"?
I, molt conservadors, em deien:
"Cap d'aquests n'és un.
Jo sé què és un ordinador:
aquella caixa brillant
on el pare i la mare passen massa temps."
Però després parlàvem
i ens adonàvem que, en veritat, un cotxe és un ordinador,
perquè té un sistema de navegació.
Un gos...bé, un gos potser no ho és
però té un penjoll
i el penjoll potser sí que porta un ordinador.
I els súpers, tenen molts tipus d'ordinador,
com ara els caixers i les alarmes anti-robatori.
I nens, sabeu què?
Al Japó, els lavabos són ordinadors
i tenen fins i tot hackers.
(Riures)
I encara més,
els hi donava enganxines amb un botó d'on/off.
Els hi deia: "Avui teniu una habilitat màgica
per a convertir qualsevol cosa d'aquesta sala en un ordinador."
I, un altre cop, responien:
"Sembla molt difícil, no sé com es fa això."
Però els hi deia: "No us amoïneu,
els vostres pares tampoc no ho saben.
Acaben d'escoltar parlar sobre això que es diu
'l'Internet de les coses'.
Però vosaltres nens sereu els únics
que vivireu en un món on tot és un ordinador."
I després va apropar-se'm una nena petita
i amb un focus de bicicleta
i va dir-me: "Si aquest focus fos un ordinador,
canviaria de colors."
Vaig dir-li: "Una idea genial, i què més podría fer?"
Es va posar a rumiar
i va dir: "Si aquest focus fos un ordinador,
podria anar de viatge en bici amb el pare
i dormiríem a una tenda
i aquest focus esdevindria un projector de pel·lícules."
Aquell era el moment que esperava,
el moment en què el nen s'adona
que el món encara no està preparat
i una manera genial de fer que el món estigui millor preparat
és mitjançant la creació de la tecnologia
i que cadascú de nosaltres formi part d'aquest canvi.
Finalment, vam construir un ordinador.
Vam conèixer l'autoritari CPU i els útils RAM i ROM
que ajuden a recordar coses.
I després vam juntar-ho tot per crear el nostre ordinador,
i també vam dissenyar una aplicació.
I la meva història favorita és la d'un nen
de sis anys
i allò que més desitja en el món es esdevenir astronauta.
El nen portava uns auriculars enormes
i estava completament immers en un diminut ordinador de paper
perquè havia construït
la seva aplicació de navegació intergalàctico-planetària.
El seu pare, l'astronauta solitari de l'òrbita de Mart,
era a l'altra costat de la sala
i la gra missió del nen
era portar el seu pare sa i estalvi a la Terra.
Aquests nens tindràn una visió radicalment diferent del món
i de com es crea amb tecnologia.
Per acabar, com més proper, més integrador
i més divers sigui el món de la tecnologia,
més colorit i millor sembñarà el món.
Així que imagineu amb mi
un món on les històries que contem
sobre com es creen les coses, no incloguin només
els nois de vint-i-tants anys de Silicon Valley,
sinó també les estudiants de Kènia i els bibliotecaris de Noruega.
Imagineu un món on les Ada Lovelaces de demà,
visquin en una realitat permanent de uns i zeros
i s'enfrontin de manera optimista i valenta a la tecnologia.
Que puguin assolir els poders i les oportunitats
i les limitacions del món.
Un món de tecnologia que sigui meravellòs, fantàstic
i una miqueta estrany.
Quan era una nena,
volia ser narradora de contes.
M'encantaven els móns de ficció
i la meva activitat preferida
era llevar-me a Moominvalley.
A la tarda, passejava per les Tatooines.
I a la nit, dormia a Narnia.
I la programació va tornar-se en la professió perfecta per a mi.
Encara creo mons.
I enlloc d'omplir-los d'històries, els omplo de codis.
Programar em dóna el gran poder
de crear el meu propi petit univers
amb les seves pròpies regles, paradigmes i pràctiques.
Crear quelcom del no-res a partir del poder de la lògica.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)