V roku 2003
vláda Veľkej Británie urobila prieskum.
Bol to prieskum, ktorý hodnotil úroveň matematickej gramotnosti
v rámci populácie.
A ich zistenie ich prekvapilo.
Zistili, že z každých 100 ľudí v produktívnom veku v krajine
47 nemalo matematickú gramotnosť ani základnej úrovne.
Matematická gramotnosť základnej úrovne, to je ako maturita s najhoršou známkou.
Je to schopnosť pracovať so zlomkami, percentami a desatinnými číslami.
Tieto čísla spôsobili v parlamente veľa nervozity.
Zmenili sa postupy,
investovalo sa
a potom sa v roku 2011 prieskum opakoval.
Uhádnete, čo sa s tým číslom stalo?
Zvýšilo sa na 49.
(smiech)
Keď som to číslo publikoval vo Financial Times
jeden z čitateľov takto žartoval:
„To číslo je šokujúce iba pre 51 % populácie.“
(smiech)
Mne sa ale viac páčila reakcia školáka,
ktorý, keď som im o tom v škole povedal,
zdvihol ruku a povedal:
„Ako vieme, že tá osoba, čo nám dala to číslo
nie je tiež z tých 49 %?“
(smiech)
Je zjavné, že s počítaním je problém,
pretože sú to dôležité životné schopnosti
a veľa zmien, ktoré chceme v tomto storočí zaviesť,
zahŕňa ľudí, ktorí sa neboja čísel.
Nie je to len problém Angličanov.
OECD tento rok zverejnila čísla, keď sa pozreli na matematickú gramotnosť
mladých a na vrchole rebríčka je USA,
kde takmer 40 % mladých ľudí má nízku matematickú gramotnosť.
Anglicko tam bolo tiež,
ale existuje sedem krajín OECD s číslami nad 20 %.
To je problém, pretože to tak nemusí byť.
Ak sa pozriete na koniec tohto grafu,
zbadáte Holandsko a Kóreu s jednociferným číslom.
Takže naozaj máme problém s touto gramotnosťou, ktorý chceme napraviť.
Hoci sú tieto štúdie užitočné,
myslím, že podvedome riskujeme rozdelenie ľudí do dvoch kategórií,
že sú dva typy ľudí:
tí, ktorí sa čísel neboja a vedia s nimi pracovať
a ľudia, ktorí takí nie sú.
Dnes, sa tu snažím povedať,
že verím, že je to chybné delenie.
Nie je to nemenný fakt.
Myslím, že nemusíte mať veľmi vysokú úroveň matematickej gramotnosti,
aby vás čísla inšpirovali,
a to by mal byť začiatok našej cesty vpred.
Podľa mňa jeden zo spôsobov, ako začať túto cestu,
je pozeranie sa na štatistiky.
Ako prvý chcem uznať, že štatistiky majú niečo ako
problém s imidžom.
(smiech)
Je to časť matematiky,
ktorú nemajú príliš radi ani matematici,
pretože hoci zvyšok matematiky je o presnosti a určitosti,
štatistiky sú takmer opakom.
Ale aj ja som sa do sveta štatistík dostal až neskôr.
Ak by ste sa opýtali mojich profesorov na bakalára,
v ktorých dvoch predmetoch mám najmenej šancí na úspech po univerzite,
povedali by vám, že štatistiky a programovanie počítačov.
No a teraz som tu a idem vám ukázať štatistické grafy,
ktoré som naprogramoval.
Takže čo vo mne vyvolalo tú zmenu?
Čo ma donútilo pomyslieť si, že štatistiky sú vlastne zaujímavé?
To preto, že štatistiky sú o nás.
Ak sa pozriete na pôvod slova štatistika,
tak je to veda, ktorá sa zaoberá údajmi
o stave komunity, v ktorej žijeme.
Takže štatistiky sú o nás ako o skupine,
nie ako jednotlivcoch.
A myslím si, že ako sociálne tvory,
aj my zdieľame tú fascináciu tým, ako my-jednotlivci súvisíme so skupinami,
s rovesníkmi.
A práve preto sú štatistiky najmocnejšie,
keď nás prekvapia.
Nedávno tu bol naozaj úžasný prieskum
vydaný spoločnosťou Ipsos MORI.
Spravili prieskum na viac ako 1000 dospelých v Británii
a pýtali sa, že na každých 100 ľudí v Anglicku a Walese
koľkí z nich sú moslimovia?
Nuž priemerná odpoveď z dotazníka,
ktorý mal predstavovať model celkovej populácie, bola 24.
To si ľudia mysleli.
Briti si myslia, že 24 z každých 100 ľudí v krajine sú moslimovia.
Oficiálne čísla hovoria, že hodnota sa hýbe okolo piatich.
Takže je naozaj rozdiel medzi tým, čo si myslíme, naším pohľadom,
a realitou danou štatistikami.
A myslím si, že je to zaujímavé.
Čo asi môže za ten chybný pohľad?
Táto štúdia ma tak nadchla,
že som si začal vyberať otázky na prezentácie. Odkazoval som na štúdiu.
Prezentoval som
na škole sv. Paula pre dievčatá v Hammersmithe
a mal som asi takéto publikum,
až na to, že bolo celé zložené zo stredoškoláčok.
A povedal som: „Dievčatá,
čo si myslíte, čo si Briti myslia, koľko dospievajúcich dievčat
otehotnie každý rok?“
A dievčatá boli na mŕtvicu, keď som povedal,
že Briti si myslia, že 15 z každých 100 dospievajúcich dievčat
otehotnie každý rok.
A mali právo byť naštvané,
pretože v skutočnosti by som musel mať takmer 200 bodiek
aby som mohol jednu vyfarbiť;
podľa toho, čo nám hovoria oficiálne čísla.
A tak ako matematická gramotnosť, nie je to len problém Angličanov.
Ipsos MORI rozšírili nedávno prieskum na celý svet.
Takže sa opýtali Arabov,
že na každých 100 dospelých v krajine,
koľkí z nich majú nadváhu alebo obezitu?
A priemerná odpoveď Arabov bola len niečo cez štvrtinu.
To si myslia.
Len viac ako štvrtina dospelých má nadváhu alebo obezitu.
Oficiálne hodnoty ukazujú, že je to vlastne skôr tri štvrtiny.
(smiech)
Takže znova veľký rozdiel.
A toto milujem: v Japonsku sa opýtali, opýtali sa Japoncov,
že koľkí z každých 100 Japoncov
býva v odľahlých oblastiach?
Priemer bol okolo 50 na 50, niečo cez polovicu.
Mysleli si, že 56 z každých 100 Japoncov býva v odľahlých oblastiach.
Oficiálne čísla hovoria sedem.
Tak neobyčajné rozdiely a pre niekoho prekvapujúce,
no neprekvapia ľudí, ktorí čítali napríklad
prácu Daniela Kahnemana, ekonóma oceneného Nobelovou cenou.
On a jeho kolega Amos Tversky strávili roky skúmaním tohto rozdielu
medzi tým, čo ľudia vnímajú a realitou,
faktom, že ľudia sú vlastne dosť mizerní intuitívni štatisti.
A je na to veľa dôvodov.
Vlastné skúsenosti môžu určite ovplyvniť naše vnímanie
ale to tiež môžu aj médiá, ktoré robia reportáže o výnimkách
a nie tom, čo je normálne.
Kahneman to spomenul pekne.
Povedal: „Môžeme byť slepí k očividnému,“
preto máme zlé hodnoty,
„ale môžeme byť slepí k tej sleposti.“
A to má obrovskú odozvu na tom, ako sa rozhodujeme.
V kancelárii štatistikov, kým sa toto preberalo,
myslel som si, že je to naozaj zaujímavé.
Povedal som, že je to zjavne globálny problém,
no možno problémom je tu geografia.
Boli to všetko otázky na to, ako dobre poznáte svoju krajinu.
V tomto prípade ako dobre poznáte 64 miliónov ľudí.
Vysvitlo, že nie veľmi dobre. Ja to neviem.
Takže som mal nápad,
že by sme mali zvoliť rovnaký postup,
ale uvažovať o tom by sme mali v lokálnom zmysle.
Je toto lokálne?
Ak prerobíme otázky a opýtame sa
ako dobre poznáte svoje okolie,
odpovedali by ste presnejšie?
Vymyslel som teda kvíz:
Ako dobre poznáte svoje okolie?
Je to jednoduchá internetová aplikácia.
Vložíte PSČ
a potom vám položí otázky založené na dátach zo sčítania ľudu
pre vaše okolie.
A pri dizajnovaní som nad tým veľa uvažoval.
Chcel som, aby to bolo prístupné pre najširší záber ľudí,
nielen 49 %, ktorí chápu čísla.
Chcel som zapojiť všetkých.
Takže ohľadne dizajnu kvízu
ma inšpirovali obrazy
Otta Neuratha z 20. a 30. rokov 20. storočia.
Toto sú metódy, ktoré reprezentujú čísla
použitím opakujúcich sa ikoniek.
Tie čísla tam sú, ale sú skryté v pozadí.
Takže je to skvelý spôsob, ako ukázať kvantitu
bez uchýlenia sa k použitiu výrazov ako „percentá“,
„zlomky“ a „pomery“.
A tu je kvíz.
Tu je ukážka kvízu,
máte tu opakujúce sa ikonky na ľavej strane
a mapu ukazujúcu vaše okolie, o ktorom sa pýtame otázky,
na pravej strane.
Kvíz má sedem otázok.
Pre každú je možná odpoveď medzi nulou a stovkou
a na konci kvízu
dostanete celkové skóre medzi nulou a stovkou.
A pretože toto je TEDxExeter,
pomyslel som si, že by sme sa mohli rýchlo pozrieť
aspoň na prvých pár otázok o Exeteri.
Tak prvá otázka je:
Z každých 100 ľudí, koľkí z nich majú menej ako 16 rokov?
Až tak dobre Exeter nepoznám, takže som si tu tipol
ale aspoň tušíte, ako kvíz funguje.
Kliknete a potiahnete kurzor, aby ste označili vaše ikonky
a potom kliknete len „Odoslať“, aby ste odpovedali
a my animujeme rozdiel medzi vašou odpoveďou a skutočnosťou.
A zdá sa, že som mal dosť zlý odhad: päť.
Čo ďalšia otázka?
Tá sa pýta, aký je priemerný vek,
čiže vek, podľa ktorého je polovica populácie mladšia
a polovica populácie staršia.
Podľa mňa 35, to mi znie ako taký stredný vek.
(smiech)
V skutočnosti v Exeteri je neuveriteľne mladý priemer.
a podcenil som dopad univerzity v tejto oblasti.
Otázky sú postupne ťažšie, keď idete ďalej.
Táto sa pýta o vlastníctve domov:
Na každých 100 domácností, koľko z nich je vlastnených na hypotéku alebo pôžičku?
A tu som si ochránil stávku
lebo som nechcel byť mimo o viac ako 50 od správnej odpovede.
(smiech)
A naozaj, je to čoraz ťažšie, tie otázky,
pretože ak ste v okolí, ak ste v komunite,
veci ako vek, sú to nápovedy či je populácia stará alebo mladá.
Uvidíte to, stačí sa obzrieť okolo seba.
Niečo ako vlastníctvo domov je oveľa ťažšie zbadať,
takže sa vrátime k vlastným nálezom,
vlastným pohľadom na to, koľko ľudí si myslíme, že vlastní svoje domovy.
Pravdou je, že keď som publikoval tento kvíz,
údaje sčítania ľudu, na ktorých je založený, boli už staré pár rokov.
Mali sme aplikácie, ktoré vám umožnia zadať poštové číslo
a získate štatistiky za rôzne roky.
Takže v istom zmysle
toto tu je trochu staré a nie vyslovene nové.
Ale zaujímalo ma, akú reakciu asi dostaneme tým,
že sa pohráme s údajmi tak, ako sme to spravili my,
použitím animácie
a spoľahnutím sa na fakt, že ľudia majú vlastné predpojatosti.
Zdá sa, že reakcia bola, hm...
väčšia, než v akú som mohol dúfať.
Mojou dlhoročnou ambíciou bolo zhodiť webstránku so štatistikami
vďaka dopytu ľudí.
(smiech)
Táto URL obsahuje slová „štatistiky“, „vláda“ a „UK“,
čo sú tri najneobľúbenejšie slová ľudí čo sa týka URL.
A čo je na tomto úžasné je, že webstránka padla
o trištvrte na 10 v noci,
pretože ľudia sa ozaj zaujímali o tieto údaje
na základe vlastnej vôle,
využívajúc svoj osobný čas.
Bolo pre mňa zaujímavé vidieť,
že sme mali asi štvrť milióna ľudí,
ktorí robili kvíz v priebehu 48 hodín po vydaní.
A spôsobilo to obrovskú diskusiu online, na sociálnych sieťach,
ktoré sú väčšinou obývané
ľuďmi, ktorí sa bavia na svojich chybných názoroch
a ja som nemohol dúfať v nič lepšie,
v určitom zmysle.
Tiež sa mi páčil fakt, že to ľudia začali posielať politikom.
Ako dobre poznáte vy svoje okolie, ktoré tvrdíte, že zastupujete?
(smiech)
No a aby som to ukončil,
vrátim sa späť k tým dvom typom ľudí.
Pomyslel som si, že by bolo ozaj zaujímavé vidieť,
ako dopadnú ľudia, ktorým ide práca s číslami.
Od národného štatistika Anglicka a Walesu Johna Pullingera
by ste čakali, že dopadne dosť dobre.
Dostal 44 za jeho vlastné okolie.
(smiech)
Jeremy Paxman, pravdu povediac po pohári vína, 36.
Ešte horšie.
Iba vám to ukazuje, že čísla môžu inšpirovať nás všetkých.
Môžu prekvapiť nás všetkých.
Často hovoríme o štatistike
ako o vede neurčitosti.
Dnes sa rozlúčim touto myšlienkou:
v skutočnosti je štatistika veda o nás.
A preto by sme mali byť fascinovaní číslami.
Ďakujem vám veľmi pekne.
(potlesk)