Cum ar fi dacă v-aș spune că există o tehnologie nouă
care atunci când e pusă în mâinile doctorilor și asistentelor,
îmbunătățește starea pacienților de toate vârstele, fie copii sau adulți;
reduce durerea și suferința,
reduce timpul petrecut în sala de operație,
reduce durata anesteziei,
are curba de doză-răspuns extremă:
cu cât o aplici mai des,
cu atât mai mult e spre beneficiul pacienților?
Partea interesantă e că nu are reacții adverse,
fiind la îndemână oriunde se prestează servicii de îngrijire.
Pot să vă spun, în calitate de medic anestezist la Boston Children's Hospital,
că acesta ar fi o schimbare de paradigmă.
Acea tehnologie e un antrenament cât mai apropiat de situația reală.
Acest antrenament se traduce prin simulare medicală.
Cred că am să încep cu un caz,
doar pentru a descrie cu adevărat provocările viitoare,
de ce această tehnologie nu doar că va îmbunătăți domeniul sănătății,
ci are chiar un rol critic în domeniul sănătății.
Acesta e un nou-născut, o fetiță.
Zile de viață: zero,
prima zi de viață, tocmai adusă pe lume.
De îndată ce s-a născut,
observăm foarte rapid că starea ei se deteriorează.
Frecvența cardiacă crește, tensiunea arterială scade,
respiră foarte, foarte repede.
Motivul e revelat în această radiografie toracică.
E o radiografie fetală,
o radiografie completă a nou-născutului.
Dacă vă uitați la partea de sus,
acolo ar trebui să fie inima și plămânii.
Dacă vă uitați în partea de jos, acolo se află abdomenul,
și acolo ar trebui să fie intestinele.
Puteți vedea că acolo se află un fel de zonă translucentă
care și-a făcut cale în partea dreaptă a toracelui copilului.
Acelea sunt intestinele - într-un loc greșit.
Ca rezultat, acestea apasă pe plămâni
și fac ca acest bebeluș să respire cu mare dificultate.
Soluția pentru această problemă
e să ducem acest copil imediat în sala de operație,
să ducem acele intestine înapoi în abdomen,
să lăsăm plămânii să se dilate
și acest copil va putea respira din nou.
Înainte de a putea fi dusă în operație,
trebuie dusă cu celeritate la ATI, unde lucrez eu.
Lucrez cu echipe de chirurgi.
Ne adunăm în jurul ei,
și îi punem acestui bebeluș un bypass inimă-plămân.
O adormim,
îi facem o incizie minusculă în gât,
îi plasăm cateterele în vasele majore ale gâtului -
aceste vase sunt de mărimea unei penițe,
vârful unei penițe -
și atunci extragem sânge din corp
într-un aparat unde se oxigenează
și se reîntoarce în corp.
Îi salvăm viața,
și o ducem în siguranță în sala de operație.
Aici survine problema:
aceste afecțiuni -
cunoscute drept hernie diafragmatică congenitală -
această perforație în diafragmă care a permis intestinelor să pătrundă -
aceste afecțiuni sunt rare.
Chiar în cele mai bune mâini din lume,
e o provocare să obții numărul necesar de pacienți,
un număr consistent de pacienți
pentru a ridica curba de învățare la 100%.
Aceste malformații nu apar frecvent.
Cum transformi ceva rar în frecvent?
Aici survine altă problemă:
În sistemul de sănătate în care am predat peste 20 de ani,
ce există în mod curent,
modelul de practică se numește modelul de ucenicie.
Există de secole.
Se bazează pe ideea că ai văzut o operație, poate o singură dată,
poate de mai multe ori,
apoi faci tu însuți respectiva operație,
apoi predai acea operație următoarei generații.
Și implicit, în acest model -
nu e nevoie să vă spun asta -
e faptul că practicăm direct pe pacienții pe care îi tratăm.
Asta e o problemă.
Consider că există o abordare mai bună.
Medicina e cu siguranță ultima industrie cu riscuri mari
care nu face practică înainte de începutul jocului.
Vreau să vă prezint o abordare mai bună prin simularea medicală.
Primul lucru a fost să analizăm alte industrii cu risc crescut
care au folosit acest tip de metodologie de decenii.
Aceasta e o centrală nucleară.
Centralele nucleare rulează scenarii în mod regulat
cu scopul de a exersa ceea ce ei speră că nu se va întâmpla niciodată.
Și, ceea ce suntem cu toții familiarizați: industria aeronautică -
cu toții ne urcăm în avioane, liniștiți de ideea
că piloții și echipajele s-au instruit pe simulatoare ca acestea,
exersând scenarii care sperăm că nu se vor întâmpla,
dar știm că dacă se vor întâmpla,
vor fi pregătiți pentru ce e mai grav.
Industria aeronautică a mers până acolo încât a creat fuzelaje
de medii simulate,
datorită importanței cooperării în echipă.
Acesta e un simulator de evacuare.
Din nou, dacă acestea ar fi să se întâmple vreodată, aceste evenimente rare,
sunt gata să acționeze într-o clipită.
Cred că cel mai imperios pentru mine într-un anume fel e industria sportului:
mize mari fără îndoială.
Să ne gândim la o echipă de baseball: jucătorii exersează.
Cred că e un frumos exemplu de instruire progresivă.
Primul lucru pe care ei îl fac e un cantonament de primăvară.
Merg într-o tabără de cantonament,
probabil un simulator în baseball.
Nu sunt pe terenul real, ci pe unul simulat,
și joacă în sezonul dinaintea meciurilor.
Apoi merg pe teren,
și care e primul lucru pe care-l fac înainte de a începe jocul?
Intră în cuștile de antrenament și exersează lovirea mingii ore întregi,
cu diferite tipuri de aruncări,
lovind minge după minge, în timp ce-și întind mușchii,
pregătindu-se pentru jocul propriu zis.
Urmează partea cea mai fenomenală,
pentru toți dintre voi care urmăriți orice fel de sport,
veți vedea acest fenomen.
Cel ce va lovi mingea intră în cușca de antrenament,
aruncătorul e gata de aruncare.
Chiar înainte ca mingea să fie aruncată,
ce anume face jucătorul?
Jucătorul iese din cușcă
și exersează încă o dată lovitura.
Altfel nu ar reuși.
Vreau să vă spun cum ne exersăm și noi „loviturile” în medicină.
Construim cuști de antrenament pentru pacienții pe care-i îngrijim
la Spitalul din Boston.
Vreau să vă prezint acest caz recent
E cazul unui copil de patru ani care avea creștere progresivă a capului
și prin urmare,
avea întârzieri în dezvoltarea neurologică
și motivul pentru această problemă este aici -
se numește hidrocefalie.
O lecție rapidă în neurochirurgie:
acolo se află creierul,
puteți vedea craniul înconjurând creierul.
Ceea ce învelește creierul, între creier și craniu,
e ceva numit lichid cefalorahidian,
ce acționează ca un amortizor.
În capul vostru chiar acum,
se află lichid cefalorahidian care scaldă creierul
și se reîntoarce.
E produs într-o zonă, apoi curge
și e reabsorbit.
Și acest model de flux minunat are loc la noi toți.
Din nefericire, la unii copii
există un blocaj în acest flux,
cum ar fi un ambuteiaj.
Ca rezultat, lichidul se acumulează,
iar creierul e împins deoparte.
Întâmpină dificultăți în creștere.
Drept consecință, copilul are întârzieri în dezvoltarea neurologică.
E o boală devastatoare la copii.
Vindecarea pentru aceasta e operația.
Chirurgia tradițională e să luăm un pic din craniu,
puțin din scalp,
să extragem lichidul, să punem un tub de dren,
ca apoi să inserăm celălalt capăt al tubului în altă parte a corpului.
O operație mare.
Vestea grozavă e că descoperirile în îngrijirea neurochirurgicală
ne permit să facem abordări chirurgicale minim invazive
în acest tip de operație.
Printr-o gaură foarte mică putem insera o cameră,
să o ducem în structura adâncă a creierului,
și să facem o mică gaură într-o membrană care va permite lichidului să se scurgă,
ca și cum ar fi într-o chiuvetă.
Dintr-odată, creierul nu se mai află sub presiune,
se poate reexpanda,
iar noi vindecăm copilul doar printr-o singură incizie.
Dar aici survine problema:
hidrocefalia e relativ rară.
Nu există metode bune de exersare
pentru a deveni cu adevărat bun în această operație.
Chirurgii au fost foarte creativi cu privire la asta, chiar și ai noștri.
Și au venit cu modele de exersare.
Aceasta e o metodă.
(Râsete)
Să știți că nu glumesc.
Acesta e un ardei roșu, care nu e din Hollywood;
e un ardei roșu autentic.
Ceea ce fac chirurgii e să introducă o cameră mică în acest ardei
și fac o „operație de extragere a sâmburilor”.
(Râsete)
Folosesc un mic tub pentru a extrage sâmburii folosind un mic clește.
Și asta e o modalitate de a obține puțină experiență,
componenta rudimentară de a face această operație.
Apoi intră brusc în modelul de ucenicie
văzându-i pe mulți cum se prezintă,
apoi o execută, apoi o predau,
așteptând ca acești pacienți să apară.
Putem să o facem mult mai bine.
Producem modele fidele ale copiilor
pentru ca chirurgii și echipele chirurgicale să poată repeta
în toate modurile relevante posibile.
Vreau să vă arăt.
Aici e echipa mea
în ceea ce se numește Divizia Inginerie SIM a Programului de Simulare.
E o echipă formată din persoane extraordinare.
Sunt ingineri mecanici;
puteți vedea aici ilustratori.
Ei culeg datele primare din scanările CT și RMN,
o traduc în informație digitală,
o animează,
o asamblează în componentele copilului,
scanează elementele copilului
în funcție de tipul de operație,
apoi iau aceste date digitale care sunt apoi transpuse
prin imprimare 3D de ultimă generație,
ce ne permite să realizăm elementele
până la cele mai mici detalii ale anatomiei copilului.
Puteți vedea aici,
craniul acestui copil este printat
cu câteva ore înainte ca operația să aibă loc.
Dar nu am fi putut face acest lucru
fără ajutorul prietenilor noștri din West Coast, Hollywood, California.
Aceste persoane sunt incredibil de talentate
în a simula realitatea.
Nu a fost un pas mare pentru noi.
Cu cât am avansat în acest domeniu,
cu atât a devenit mai clar pentru noi că facem cinematografie.
Realizăm filme.
Doar că actorii nu sunt actori.
Sunt medici și asistenți reali.
Acestea sunt câteva fotografii de la prietenii noștri la Fractured FX
în Hollywood, California.
o firmă ce a câștigat un premiu Emmy la categoria efecte speciale.
El e Justin Raleigh și grupul său -
acesta nu e un pacient -
(Râsete)
ci o mostră din munca extraordinară pe care acești indivizi o fac.
Am colaborat și ne-am unit experiențele,
am adus grupul lor aici la Boston Hospital
și noi am trimis grupul nostru în Hollywood, California
și am făcut schimb de experiență
pentru a putea dezvolta aceste tipuri de simulatoare.
Ceea ce urmează să vă arăt este o reproducere a acestui copil.
Veți observa aici că fiecare fir de păr din capul copilului e reprodus.
De fapt, aici vedeți iarăși acel copil reprodus -
îmi cer scuze pentru eventualele deranjamente stomacale,
dar aceea e o reproducere și o simulare
a copilului pe care urmează să-l operăm.
Aici e membrana despre care am discutat,
în interiorul creierului copilului.
Ce urmează să vedeți e, pe o parte, pacientul actual,
iar pe cealaltă parte, simulatorul.
După cum am menționat, o mică cameră trebuie introdusă,
și vedeți asta aici.
Trebuie să facem o mică gaură în această membrană
și să permitem acestui lichid să se scurgă.
Nu am să vă întreb care e simulare și care e reală,
dar în dreapta e simularea.
Chirurgii pot acum să producă oportunități de exersare,
să facă aceste operații ori de câte ori își doresc,
până se simt mulțumiți și confortabil.
Apoi, numai apoi, să ducă acel copil în sala de operație.
Nu ne oprim aici.
Știm că un pas important aici nu e doar deprinderea însăși,
ci aceea de a combina acea deprindere cu o echipă de profesioniști.
Acum ne întoarcem la Formula 1.
Avem un exemplu cu un tehnician care asamblează o roată
și o face din nou și din nou pe aceeași mașină.
Dar asta va fi rapid încorporată
în antrenamentele echipei,
ce simulează împreună schimbarea roților
și reîntoarcerea mașinii pe pista de curse.
Am făcut acest pas în sistemul de sănătate,
deci ceea ce vedeți acum e o operație simulată.
Am luat simulatorul pe care tocmai vi l-am prezentat,
l-am adus în sala de operație la Spitalul de copii din Boston,
iar acești indivizi, aceste echipe operative,
fac operația de dinainte de operație.
Operează de două ori;
taie o singură dată.
Permiteți-mi să vă arăt.
(Video) Membru 1 al echipei chirurgicale: Vrei să țin capul jos sau sus?
M2: Poți să o lași în jos până la nivelul 10?
M3: Iar apoi să dai mai jos masa de operație?
M4: Masa coboară.
M3: În regulă, pare un vas.
Ai putea să-mi dai foarfecele înapoi, te rog?
M5i: Îmi iau mănușile, intru imediat.
M6: Excelent! Mulțumesc!
Peter Weinstock: E cu adevărat uimitor.
Al doilea pas, care e critic,
e ca aceste echipe să fie informate,
Folosim aceleași tehnologii
care sunt folosite în Lean și Six Sigma în serviciul militar,
iar după exercițiu vorbim despre ce a decurs bine,
dar, cel mai important,
discutăm despre ceea ce nu a mers bine,
și despre cum se poate remedia acel lucru.
Apoi repetăm simularea operației.
Antrenament în momentele în care contează cel mai mult.
Să ne reîntoarcem la acel caz.
Același copil,
dar permiteți-mi să vă descriu cum avem grijă de acest copil
la spitalul din Boston.
Acest copil s-a născut la ora trei dimineața.
La ora două dimineața,
noi am adunat echipa,
și am luat anatomia reprodusă
pe care am obținut-o prin metode imagistice,
și am adus echipa în sala de operație de antrenament,
aceeași echipă care urmează să opereze copilul în următoarele ore,
și execută operația chirurgicală.
Permiteți-mi să vă arăt o secvență.
Nu e o incizie reală.
Și copilul nu s-a născut încă.
Imaginați-vă asta.
Conversațiile pe care le port cu familiile
la unitatea de terapie intensivă din Spitalul din Boston
sunt cu totul diferite.
Imaginați-vă această conversație:
„Nu doar că tratăm această malformație aici, la ATI,
și nu doar că am mai făcut astfel de operații
ca cea pe care o vom face copilului dvs,
dar am făcut deja și operația copilului dvs.
Și am făcut-o acum două ore.
Și am făcut-o de zece ori.
Acum noi suntem pregătiți să-l ducem în sala de operație.
Deci o nouă tehnologie în sistemul de sănătate:
repetițiile realistice.
Antrenamente anterioare operațiilor.
Mulțumesc.
(Aplauze)