Musím se k něčemu přiznat.
Jsem závislý na dobrudružství.
Jako malý chlapec
jsem raději z okna pozoroval
ptáky na stromech a na obloze,
než abych sledoval plochou
tabuli popsanou křídou, na které se čas zastavil,
a někdy jako kdyby vůbec nebyl.
Moji učitelé si mysleli, že mám
nějakou poruchu, protože jsem v hodinách nedával pozor.
Nenašli na mě nic vyloženě zvláštního
až na mírnou dyslexii a to, že jsem levák.
Nezkoumali ale moji zvídavost.
Zvídavost pro mě znamená
propojení
se světem, s vesmírem.
Je o zkoumání, co je za korálovým útesem
či za dalším stromem, ale také
o zkoumání nových věcí nejen v našem okolí,
ale i o zkoumání nás samých.
Mým největším snem je
prozkoumávání moří na Marsu,
ale do doby, než se tam vydáme,
nabízejí i pozemské oceány
mnohá tajemství.
Pokud si naši planetu
představíte jako oázu ve vesmíru, čímž skutečně je,
a dáte stranou pevniny,
budou oceány tvořit 3,4 miliardy
krychlových kilometrů objemu,
z nichž jsme zatím prozkoumali méně než 5 procent.
Ve spojitosti s tímto si je třeba uvědomit,
že máme k dispozici nástroje, které dovolují proniknout hlouběji --
ponorky, dálkově řízené roboty i živé potapěče.
Chceme-li prozkoumat i tuto poslední hranici
naší planety, musíme tam dole žít.
Musíme vybudovat srub
na mořském dně.
V této souvislosti mě ohromně inspirovalo
setkání s doktorkou Sylvií Earleovou,
která je známá i komunitě TED.
Možná jste o ní už slyšeli.
Před dvěma lety pobývala
v poslední z podmořských laboratoří
a snažila se o její záchranu,
psala petici
proti jejímu sešrotování,
aby ji zachovala tam, kam patří.
Měli jsme celkově kolem tuctu
podmořských vědeckých laboratoří.
Zbývá ale už jenom poslední:
15 km od pobřeží Floridy
v hloubce 20 metrů.
Jmenuje se Aquarius.
Aquarius je v jistém smyslu
dinosaurus,
starobylý robot připoutaný na dně,
bájný Leviatan.
Jinak řečeno, jde o odkaz.
Díky setkání s doktorkou jsem si uvědomil, že času je málo,
pokud chci zakusit,
jaké je to být akvanaut.
Když jsme se plavili vstříc,
po měsících dřiny a dvou letech příprav,
čekající obydlí nás přivítalo
jako náš nový domov.
Podstata ponoření se do hlubiny
a obývání tohoto obydlí nebyla v tom být zavřený uvnitř.
Nešlo o to žít v čemsi, co je velké jako autobus.
Šlo o to využít dostatku času
k prozkoumávání a objevování,
k porozumění této oceánské nejzazší hranici.
Navštívili nás obrovští tvorové.
Tato siba skvrnitá je vcelku běžným obyvatelem oceánů.
Důvod, proč vám tuto fotku ukazuji
a proč je zajímavá, je ten,
že si tento tvor přivedl své kamarády
a namísto toho, aby se toulali otevřeným oceánem,
se zajímali o nás,
o ona podivná stvoření, která se nastěhovala do jejich sousedství,
a která zkoumala plankton.
Studovali jsme všechny druhy tvorů,
a ti se k nám přibližovali stále více a více.
Díky tomu, že jsem byli pod vodou
neustále, si na nás tito obyvatelé
korálových útesů začali
zvykat, a při plavbě otevřeným mořem se u nás zastavovali.
Toto konkrétní zvíře kroužilo
kolem dokola po celých 31 dní našeho pobytu.
Mise 31 nebyla až tak
o lámání rekordů.
Byla o propojení člověka s oceánem.
Díky dostatku času jsme mohli
studovat živočichy jako jsou žraloci a mořští okouni,
a to v počtech, jaké jsme nikdy dřív neviděli.
Je to jako vidět psy a kočky v harmonii.
Mohli jsme dokonce plavat s tvory
výrazně většími než my.
Například s ohroženým kanicem itajarou,
který se vyskytuje pouze v okolí Florida Keys.
Stejně jako jakýkoli jiný soused,
i on, jakmile jsme jej začali nudit,
na nás začal plivat proud vody.
Tyto plivance mají takovou sílu,
že dokáží omráčit kořist,
načež ji kanic ve zlomku sekundy nasaje.
Pro nás to byl pouze signál
vrátit se zpět do obydlí a nechat jej samotného.
Nešlo rozhodně jen o dobrodružství.
Projekt měl i vážnou stránku.
Dělali jsme hodně výzkumů a díky dostatku času
jsme zvládli výzkum, který by zabral tři roky,
za 31 dní.
V tomto konkrétním případě jsme používali PAM,
což znamená fluorometr
s pulzně amplitudovou modulací.
Naši vědci z Floridské mezinárodní univerzity, z MIT
a z Northeastern univerzity
mohli sledovat, co dělají korálové útesy,
když nejsme poblíž.
Fluorometr s pulzně amplitudovou modulací, neboli PAM,
měří fluorescenci korálů,
neboť to prozradí mnohé o škodlivinách ve vodě
i o faktorech spojených s klimatickými změnami.
Používali jsme celou řadu špičkových nástrojů,
jako je třeba tato sonda, kterou rád nazývám
korálová rektální sonda, protože slouží
k měření rychlosti metabolismu,
v tomto případě u sudovité houby,
ale užívá se i v lesích.
Lépe jsme pochopili,
co se děje pod vodou
v souvislosti s klimatickými změnami,
což přispívá k porozumění procesům,
které ovlivňují pevninu a nás.
Nakonec jsme studovali vztah mezi predátory
a jejich kořistí, což je velmi zajímavé,
protože když odstraníme některé z predátorů
obývající tyto korálové útesy,
kořist se začne chovat velice odlišně.
Zjistili jsme,
že se kořist přestane starat o útes,
přestane jej obývat
a zbavovat řas,
a namísto toho odplave pryč
a daný korálový útes opustí.
Takže během těchto 31 dní
jsme napsali více než 10 vědeckých článků
na každé ze zkoumaných témat.
Smyslem dobrodružství ale nebylo pouze se učit,
ale rovněž sdílet nabyté znalosti se světem,
což bylo snadné díky dvojici inženýrů z MIT
kteří vyrobili prototyp videokamery nazvaný Edgetronic,
aby zachytila zpomalený pohyb,
snímající až 20 000 obrázků za sekundu.
Je to jen malá krabička,
která stojí 3 tisíce dolarů.
Může si ji pořídit každý.
Tato kamera nám ukazuje chování
vcelku obyčejných tvorů,
které ale běžným okem nezachytíme.
Dovolte mi promítnout vám krátké video
pořízené touto kamerou.
Vidíte, jak vzduchová bublina
putuje kolem naší masky.
Kamera nám nabídla pohled
do života tvorů, kteří žili hned vedle nás
během oněch 31 dní,
a kterým bychom zřejmě jinak nevěnovali žádnou pozornost,
jako třeba tomuto krabu poustevníkovi.
Používat špičkovou techniku,
která nebyla konstruovaná pro práci
pod vodou, ale není úplně snadné.
Občas jsme museli kameru obrátit vzhůru nohama,
vrátit se zpět do laboratoře
a ovládat ji na dálku
z laboratoře.
Získali jsme tak třeba poznatky o jednom
z nejúžasnějších chování, které je ale běžně neviditelné,
jako v případě tohoto straška pavího,
jehož pokus ulovit kořist se odehraje
během tří desetin sekundy,
takže pořízené záznamy nám poskytují
mnoho materiálu pro vědecké
a technické analýzy.
Tento úder je jako výstřel kulky ráže .22,
a pokud jste někdy zkoušeli
spatřit kulku v letu, víte, že je to nemožné.
Nyní už umíme zaznamenat
věci jako tyto rournatce ozdobné,
kteří se natahují a roztahují
rychlostí, jaká lidskému oku uniká.
Nebo v tomto případě
rybu vrhající zrníčka písku.
Tohle je sailfin goby
a když se na ni podíváte v reálném čase,
nikdy nespatříte její plápolavý pohyb,
protože je příliš rychlý.
Jedním z největších darů, které jsme pod vodou měli,
byl bezdrátový internet,
takže jsme po celých 31 dní byli ve spojení
se světem z mořského dna,
a dělili se tak o naše zážitky.
Zrovna tady hovořím
přes Skype s třídou
na jednom ze šesti kontinentů
z celkových 70 000 studentů, se kterými jsme byli ve spojení
každý den naší podmořské mise.
Zrovna jim ukazuji obrázek, který jsem pořídil
svým chytrým telefonem pod vodou,
na kterém je kanic itajara ležící na dně.
Nikdy předtím jsme něco takového neviděli.
Sním o dni,
kdy budeme mít podmořská města
a možná, opravdu možná, pokud budeme posouvat hranice
našich dobrodružství a poznání,
a získané znalosti budeme dále sdílet s ostatními,
vyřešíme mnoho závažných problémů.
Můj dědeček říkal:
„Lidé chrání to, co milují."
Můj otec říkal: „Jak mohou lidé chránit to,
čemu nerozumí?"
A já o tom přemýšlel celý svůj život.
Nic není nemožné.
Musíme snít, musíme být kreativní,
a my všichni musíme zažívat dobrodružství,
abychom konali zázraky v těžkých dobách.
Ať už jde o klimatické změny,
vymýcení chudoby
nebo vrácení budoucím generacím,
co jsme si tak samozřejmě vzali pro sebe.
Jde o dobrodružství.
A kdo ví, třeba jednou budeme mít podmořská města
a třeba se někdo z vás
stane akvanautem.
Děkuji mnohokrát.
(Potlesk)