Imam jedno priznanje.
Ovisan sam o avanturama
i kao dječak
radije bih kroz prozor gledao
ptice, drveće i nebo
nego dvodimenzionalnu tablu
umrljanu kredom gdje je vrijeme nepomično
ili ga uopšte nema.
Moji nastavnici su mislili da sa mnom
nešto nije u redu jer nisam pazio na času.
Nisu otkrili konkretan razlog
osim da sam malo disleksičan jer sam ljevoruk.
Ali nisu testirali moju radoznalost.
Za mene, radoznalost
se odnosi na našu povezanost
sa svijetom i svemirom.
Na želju da vidimo šta je iza koraljne kolonije
ili iza onog drveta
i da naučimo više ne samo o našem okruženju
nego i on nama samima.
San mojih snova
je da istražujem Marsove okeane
ali dok ne stignemo dotle
mislim da okeani ovdje još uvijek
čuvaju poprilično tajni.
Zapravo,
ako shvatite našu planetu kao oazu u svemiru
i secirate je, vidjećete da
okean zauzima preko 3,4 milijardi
kubnih kilometara zapremine, od koje
smo istražili manje od 5 posto.
Kad vidim to, pomislim da
postoje sredstva kojima se može otići dublje i dalje:
podmornice, vozila na daljinsko upravljanje pa i ronjenje s bocom.
Ali ako želimo da istražimo zadnju granicu
na ovoj planeti, moramo da živimo tu.
Moramo da sagradimo brvnaru
na dnu mora.
U mojoj duši je ležala velika radoznalost
kada sam otišao da posjetim TED govornika,
dr Sylviu Earle.
Možda ste čuli za nju.
Prije 2 godine radila je
u posljednjoj podvodnoj laboratiji
kako bi je pokušala spasiti
kako bi se zauzela za to
da ne odustanemo od nje
i vratimo je na kopno.
Imali smo samo desetak
naučnih laboratorija na dnu mora.
Ostala je samo još jedna na svijetu:
udaljena je od kopna 14 km
na dubini od 20 metara.
Zove se vodolija.
Vodolija je u neku ruku
dinosaurus,
drevni robot zakovan za dno mora.
Ona je Levijatan.
Drukčije rečeno, ona je naslijeđe.
Poslije te posjete shvatio sam da nisam imao puno vremena
ako sam htio da iskusim
kako je biti akvanaut.
Kada smo se zaputili prema njemu
posle velike muke i dugogodišnje pripreme
ovo stanište koje nas je zvalo
bilo je poput novog doma.
Poenta odlaska dole
i života u ovom staništu nije bila da ostanemo unutra,
da živimo u nečemu što je veličine autobusa.
Poenta je bila luksuzu vremena odvojenog
kako bismo lutali napolju, istraživali,
naučili nešto više o zadnjoj okeanskoj granici.
Posjetila nas je megafauna.
Ovaj morski golub je česti prizor u okeanima.
A razlog zašto je ovo važno,
zašto je ova slika ovdje
je zato što je ova životinja dovela i svoje prijatelje
i umjesto da se ponašaju kao tipične morske životinje
bile su radoznale o nama,
strancima koji su se useljavali u njihovo susjedstvo
i radili nešto sa planktonima.
Proučavali smo razne životinje i stvorenja
i oni su se sve više približavali,
i zbog luksuza vremena
ove životinje, ovi stanovnici koraljnih grebena
počeli su da se navikavaju na nas
i ova morska stvorenja koja inače samo prođu, sada su zastala.
Ova životinja je kružila oko nas
31 dan u toku naše misije.
Misija 31 nije bila puno vezana za
rušenje rekorda
nego za povezanost između ljudi i okeana.
Luksuz vremena nam je omogućio
da proučavamo životinje poput ajkula i kirnja
u jatima kakva nismo dosad vidjeli.
Isto kao da smo vidjeli pse i mačke kako se slažu.
Čak i mogućnost da komuniciramo sa
mnogo većim životinjama
kao što je ova ugrožena golijat kirnja
koja samo nastanjuje Floridu Keys.
Naravno, kao i svaki susjed
ako se umore na kraju,
ova kirnja bi lajala na nas
i taj lavež je tako snažan
da parališe svoj plijen prije nego ga usisa u sebe
u djeliću sekunde.
Nama samo govori da se vratimo
u stanište i ostavimo ih na miru.
Ovo nije bilo samo jedna avantura.
Postajala je i ozbiljna instanca.
Puno smo se bavili naukom tamo i zahvaljujući luksuzu vremena
uspjeli smo da 3 godine nauke pređemo
za 31 dan.
U ovom konkretnom slučaju koristili smo PAM
ili, da vidim ako mogu da to sročim,
fluorometar impulsno-amplitudne modulacije.
I naši naučnici sa univerziteta FIU, MIT
i Sjevernoistočnog univerziteta
mogli su da izmjere šta rade koraljni grebeni
kada mi nismo tu.
Fluorometar impulsno-amplitudne modulacije ili PAM
mjeri fluorescentnost koralja
jer ona ima veze sa zagađenošću vode
kao i problemima uzrokovanim promjenom klime.
Koristili smo raznolike savremene alate
poput ove sonde, ili kako je ja zovem,
proktolog za sunđere. Ova sonda
testira stopu metabolizma
burastog sunđera, u ovom konkretnom slučaju,
ili crvenog drveta okeana.
Ovo nam daje odličnu perspektivu
onoga što se dešava pod vodom
u odnosu na probleme uzrokovane promjenom klime
i utjecaje dinamike ovoga
na nas na kopnu.
Promatrali smo ponašanje između predatora i plijena.
To je bilo jako zanimljivo
jer kako smo uzimali neke od predatora
na ovim grebenima širom svijeta
plijen, tj. sitne ribe, ponašale bi se sasvim drugačije.
Uočili smo da
ne samo da prestaju da se brinu za greben
ulećući unutra i grabeći nešto algi
i potom se vraćale kući,
nego su se i rasprostirale nestajale
sa mjesta gdje su ti grebeni.
Unutar 31 dana
uspjeli smo da napišemo 10 naučnih radova
na svaku od navedenih tema.
Ali poenta avanture nije bila samo učenje,
nego i mogućnost da se znanje podijeli sa svijetom
i zahvaljujući inžinjerima sa MIT-a,
mogli smo da iskoristimo kameru Edgertronic
da napravimo usporene snimke
i do 20.000 okvirova po sekundi
u maloj kutiji
vrijednoj 3.000 dolara.
Dostupna je svakom od nas.
Ta kamera nam daje uvid
u ono što životinje obično rade
ali mi ne možemo da vidmo jer jer prebrzo.
Da vam pokažem brzo snimak
onoga šta ta kamera radi.
Možete vidjeti svilenkast mjehur kako izlazi
iz naših tvrdiš šljemova.
Daje nam uvid
u životinje pored kojih smo sjedjeli
31 dan, ali
na koje inače nismo obraćali pažnju,
kao što je rak samac.
Korištenje savremene tehnologije
koja nije namijenjena za okeane
nije uvijek lako.
Morali smo nekada da okrenemo kameru naopako,
povežemo je kablom za laboratoriju
i aktiviramo je
iz same laboratorije.
Ovo nam pruža
mogućnost da u naučnom i inženjerskom
smislu analiziramo
neka zapanjujuća ponašanja
koja su nevidljiva ljudskom oku
kao što je pokušaj ove škamp bogomoljke
da uhvati svoj plijen
u roku od 0,3 sekunde.
Taj udarac je jačine metka kalibra .22 i
ako ste ikad okom probali
uhvatiti metak u letu, to je nemoguće.
Ali sada možemo da vidimo
poput ovih božićnih crva
kako se uvlače i zatvaraju
na način nedostupan ljudskom oku
ili u ovom slučaju
vidite ribu kako baca zrnca pijeska.
Ovo je pravi glavočić repaš
i ako ga pogledate u stvarnom vremenu,
uopšte se ne vidi kretanje njegovih peraja
jer je tako brzo.
Jedna od najvrednijih darova koje smo imali
pod vodoom bio je WiFi
i tokom 31 dana mogli smo se povezati
sa svijetom u pravom vremenu sa dna mora
kako bismo podijelili ova iskustva.
Ondje doslovno
skajpam u učionici
sa jednim od 6 kontinenata
i nekih 70.000 studenata sa kojima smo se čuli
svaki dan.
Zapravo, pokazujem vam sliku golijat kirnje
kako leži na dnu i koju
sam uslikao smartfonom.
To nikada prije nismo vidjeli.
Sanjam o danu kada ćemo imati
gradove pod vodom
i možda ako uspijemo da prevaziđemo granice
avantura i znanja
i podijelimo naše znanje sa drugima
možemo da riješimo razne probleme.
Moj djed je govorio
"Ljudi štite ono što vole".
Moj otac: " Kako da ljudi zaštite
ono što ne razumiju?"
Razmišljao sam o ovome čitav život.
Ništa nije nemoguće.
Moramo da sanjamo, budemo kreativni
i moramo da budemo avanturisti
kako bismo stvorili čuda u najcrnjim vremenima.
Ticalo se to klimatskih promjena
ili iskorjenja siromaštva
ili vraćanja budućim generacijama onoga
što smo uzimali zdravo za gotovo
sve je to jedna avantura.
I ko zna, možda će i postojati podvodni gradovi
i možda će neko od vas
biti budući akvanaut.
Hvala puno.