Chris Anderson: Személyiségi jogok,
az internet jövője.
Azt az embert üdvözlöm a TED színpadán,
aki felfedte a titkokat:
Ed Snowden.
(Taps)
Ed Oroszország egy távoli pontjáról
laptopról irányítja ezt a robotot,
és a roboton keresztül lát minket.
Ed, üdvözlünk a TED színpadán.
Tulajdonképpen mit is látsz?
Edward Snowden: Mindannyiótokat.
Fantasztikus.
(Nevetés)
CA: Ed, pár kérdést szeretnék feltenni neked.
Sokmindent mondtak már rád
az elmúlt hónapokban.
Voltál már tégla, áruló,
hős.
Hogyan írnád le magad?
ES: Tudod, mindenki, aki belekavarodott
ebbe a vitába,
próbált képet alkotni rólam
és körülírni.
De ha belegondolok,
akkor nem ez a kérdés kéne fejtörést okozzon.
Hogy én ki vagyok, az nem számít.
Ha én vagyok a legnagyobb gazember a világon,
lehet utálni és továbblépni.
Ami igazán számít, az a szóbanforgó probléma.
Az a fontos, hogy milyen kormányt akarunk,
milyen internetet akarunk,
milyen kapcsolatot az emberek
és a társadalmak között.
Remélem, hogy a vita ebbe az irányba folytatódik,
és ez egyre inkább jellemző.
Ha le kéne írnom magam,
nem használnám a "hős" szót,
vagy "hazafit", vagy "árulót".
Azt mondanám, amerikai vagyok, egy állampolgár
mint bárki más.
CA: Helyezzük most keretbe a kérdést
azok számára, akik nem ismerik a történetet --
(Taps)
Egy éve még Hawaii-on dolgoztál
az NSA-nál mint konzultáns.
Rendszergazdaként hozzáfértél
a rendszerükhöz,
és titkos dokumentumokat továbbítottál
pár kiválasztott újságírónak,
előkészítve a júniusi bejelentéseket.
Mi késztetett erre?
ES: Tudod,
amikor Hawaii-on dolgoztam,
és előtte évekig a hírszerzésnél,
sok olyan dolgot láttam, ami felkavart.
A titkosszolgálat sok hasznos dolgot tesz,
amiket meg kell tenni,
és amik mindannyiunk érdekében történnek.
De vannak túlkapások.
Vannak, amiket nem kéne megtenni,
titokban hozott döntések,
a nyilvánosság tudta nélkül,
hozzájárulása nélkül,
sőt még a kormányképviselőink
sem tudtak ezekről a programokról.
Amikor már végképp nem tudtam megemészteni ezeket a dolgokat,
azon gondolkodtam,
hogyan tudnám ezt felelősen csinálni,
hogy a lehető legnagyobb haszna legyen,
a legkisebb kockázat mellett?
A lehetséges megoldások közt
ott volt a Kongresszus,
ahol nem voltak törvények,
nem volt törvényi védelem
egy független munkaerőnek
a hírszerzésben, mint jómagam.
Fennállt a veszély, hogy az információval együtt én is a süllyesztőbe kerülök,
s a nyilvánosság sosem tudja meg, mi történt.
De az Egyesült Államok alkotmányának első kiegészítése
nem véletlen biztosít számunkra sajtószabadságot.
Az a célja, hogy vitázhassunk a sajtóban,
felelősségre vonhassuk a kormányt
és együtt dolgozhassunk vele,
és hogy párbeszéd, eszmecsere folyjon arról,
hogyan tájékoztathatjuk a nyilvánosságot a fontos dolgokról anélkül,
hogy ezzel veszélyeztetnénk a nemzet biztonságát.
Azzal, hogy újságírókkal dolgoztam,
átadtam nekik az információt,
s az visszakerült az amerikai néphez,
ahelyett, hogy egyedül döntöttem volna
a publikálásról.
Hatalmas vita alakult ki
a kormány részvételével,
ami, úgy érzem, mindenki hasznára vált.
Az elővetített fenyegetések,
a felnagyított kockázatok,
amelyekkel a kormány rémisztgetett,
sosem váltak valóra.
Sosem láttunk bizonyítékot arra,
hogy konkrétan valakinek bántódása esett volna
és mindezek miatt
úgy gondolom, jó döntést hoztam.
CA: Hadd mutassak meg a közönségnek
pár dolgot, amit nyilvánosságra hoztál.
Kérnénk a diákat.
Ed, nem tudom, látod-e onnan,
itt a képernyő.
Ez a dia a PRISM programról szól.
Mesélnél erről a jelenlevőknek?
Mi derül ki ebből?
ES: Leginkább úgy kéne megközelíteni a PRISM-et
(mert volt némi ellentmondás)
hogy először megnézzük, mi nem a PRISM.
Az Államokban sok vita folyt a metaadatok körül.
Azt mondták, csak metaadatokról van szó,
és egy bizonyos törvénycikket emlegettek,
a Patriot Act (honvédelmi törvény) 215-ös cikkelyét,
amely felhatalmazás nélküli megfigyelést enged,
az egész ország tömeges adataihoz való hozzáférést,
telefonhívások és hasonlók listáját --
kivel beszéltél,
mikor beszéltél velük,
hova utaztál.
Ezek mind metaadat jellegű dolgok.
A PRISM a tartalomról szól.
Ez egy olyan program, amivel a kormány
rákényszerítheti az amerikai
nagyvállalatokat arra, hogy helyette
ők végezzék el a piszkos munkát az NSA-nak.
És bár némely nagyvállalat próbált ellenállni,
néhányuk (azt hiszem,
a Yahoo volt az egyik)
be is perelte a kormányt, de mind vesztettek,
mert a per soha nem volt nyilvános.
Kizárólag titkos tárgyalások folytak.
Az egyik dolog
a PRISM-mel kapcsolatban, ami nagyon aggasztó számomra,
hogy a kormány bevallása szerint
15 szövetségi bíró
ellenőrizte ezeket a programokat, és mindet törvényesnek nyilvánította.
Amit viszont nem árulnak el,
az az, hogy a bírák személye titkos,
egy titkosított eljárásról van szó,
ami a törvény titkos értelmezésén alapult.
34 000 felhatalmazási kérvényt vizsgáltak meg
33 év alatt,
és ezalatt a 33 év alatt mindössze
11 kormányi kérelmet utasítottak el.
Nem szeretnénk őket döntési pozícióban látni,
ha az amerikai nagyvállalatok szerepéről van szó
a szabad és nyílt interneten.
CA: Ezen a dián láthatjuk,
hogy állítólag mikor melyik
technológiai vállalat, internetes vállalat
csatlakozott a programhoz,
és hogy mikor kezdődött tőlük az adatgyűjtés.
Ők tagadták az NSA-val való együttműködést.
Hogyan gyűjtött tőlük adatot az NSA?
ES: Igen. Tehát az NSA saját előadása
közvetlen elérésként hivatkozik rájuk.
Egy NSA elemzőnek,
mint én is, aki hírszerzési szakértőként dolgoztam
kínai hackerekre fókuszálva
Hawaii-on,
számunkra ez azt jelenti, hogy az adat
elérhető közvetlenül az ő szervereikről.
Nem azt jelenti,
hogy a cég képviselői
egy füstös szobában ülnek az NSA-sokkal,
titkos megállapodásokat kötve arról,
hogy hogyan adják át az adatokat.
Minden vállalat máshogy kezeli ezt.
Van, aki felelősségteljesen.
Mások kissé gondatlanul.
De a lényeg az, amikor az információ
elérhetőségéről beszélünk,
hogy az egyenesen a vállalatoktól jön.
Nem lehallgatásról van szó.
Itt ki kell emelni egy nagyon fontos dolgot:
bár a vállalatok ellenálltak,
és követelték,
hogy szabályos felhatalmazási eljárással
történjen mindez,
törvényi felügyelettel,
és legyen valami alapja annak,
hogy ők kiadják a felhasználók adatait,
ennek ellenére láttuk tavaly a Washington Post riportjait,
(ami a PRISM-nél kevesebb figyelmet kapott)
mely szerint az NSA betört
belső adatközponti csatornákba.
Ez érintette a Google belső hálózatát,
és a Yahoo belső hálózatát is.
Tehát a nagyvállalatok hajlandók együttműködni
egy rájuk erőltetett, de törvényes módon
az NSA-val,
de az NSA-nak ez nem elég,
és épp emiatt a cégeknek
keményen kell dolgozniuk azon,
hogy a felhasználók érdekeit
képviseljék, és hogy kiálljanak
a felhasználók jogai mellett.
Azt hiszem, hogy tavaly
a PRISM diáin szereplő
nagyvállalatok
sokat tettek ennek érdekében,
és én bátorítanám őket, hogy ezt folytassák.
CA: Mit tehetnek még?
ES: A legnagyobb dolog, amit egy internetes vállalat
Amerikában most megtehet
jogi egyeztetés nélkül,
az az, hogy a felhasználók jogainak védelmében
SSL web titkosítást vezet be
minden látogatott oldalon.
Ez azért fontos,
mert ha felmész az Amazonra, és rákeresel az 1984-re,
az NSA látja, hogy ez megtörtént,
ugyanígy látja az orosz hírszerzés is,
a kínai titkosszolgálat is,
a francia, a német,
az andorrai is.
Mind látják, mert titkosítatlanul történt.
Az Amazon a világ könyvtára,
és mégsem biztosítják alapból a titkosítást,
nem is lehet titkosított kapcsolatot választani
amikor a könyveiket böngészed.
Ezen változtatni kell.
Nem csak az Amazont akartam kiemelni,
de ők egy nagyon jó példa.
Minden cégnek afelé kell haladnia,
hogy a titkosított böngészés legyen az alap
minden felhasználó számára,
aki nem választ ki különleges opciókat magától.
Ez növeli a biztonságot és védi a magánjogot,
ami mindenkit megillet bárhol a világon.
CA: Ed, gyere velem ide a másik oldalra.
Hadd mutassam meg a következő diát. (Taps)
A "Korlátlan Megfigyelő" programról szól.
Mi is ez?
ES: El kell ismernem, az NSA
igazán frappáns neveket használ ezekre.
Ez az egyik kedvenc kódnevem.
A Korlátlan Megfigyelő
egy program, amit az NSA a Kongreszus előtt is titkolt.
A Kongresszus korábban megkérdezte az NSA-t,
tudnának-e legalább
egy megközelítő számot adni arról,
hogy milyen mennyiségű amerikai kommunikáció
van ellenőrzés alatt.
Azt mondták, nem tudják. Nem követjük ezeket az adatokat,
és nem is tudjuk követni.
Nem tudjuk, mennyi információt szerzünk
szerte a világon,
mert ha ezt tudnánk,
az személyiségi jogokat sértene.
Hát ez igazán kedves gondolat, pont tőlük.
De az igazság az, hogy ha megnézzük a diát,
látjuk, hogy nemcsak a lehetőség van meg erre,
hanem már használták is.
Már működik.
Az NSA-nak megvan a saját belső adatformátuma
amely a kommunikáció két végét figyeli,
és ha azt mondják,
ezt a kapcsolatot Amerikából kezdeményezték,
akkor meg tudják mondani a Kongresszusnak,
hogy hány ilyen kapcsolat jött létre.
A Korlátlan Megfigyelőtől az derül ki,
hogy Amerikában több amerikait
figyelnek meg,
mint Oroszországban oroszt.
Kétlem, hogy egy titkosszolgálatnak
erre kéne törekednie.
CA: Ed, a Washington Postban is megjelent egy riport
a te dokumentumaid alapján.
A főcím szerint
"az NSA évente többezerszer
sértett személyiségi jogokat."
Kifejtenéd ezt?
ES: Láttuk ezt a Kongresszusban is tavaly.
Egy magamfajta ember számára,
aki az NSA-tól jött
és ismeri a belső dokumentumokat,
tudja, mi áll bennük,
számunkra hihetetlen volt látni a jelentéseket,
mely szerint nem volt visszaélés,
nem sértették meg az NSA szabályait,
miközben tudtuk, hogy napvilágra kerül majd ez a történet.
A legérdekesebb az,
hogy az NSA a saját szabályait
sértette meg, a saját előírásait,
többezer alkalommal egyetlen év során.
Ebben benne volt egyetlen eset is,
egy a 2776 közül,
amely egyszerre 3000 embert érintett.
Egy másik alkalommal lehallgatták
az összes Washington D.C.-i telefonhívást -- véletlenül.
Ami megdöbbentő ebben az esetben,
(amely nem kapott túl nagy figyelmet)
az az a tény, hogy nemcsak 2776 visszaélés történt,
hanem hogy a Szenátusi Hírszerzési Bizottság vezetője,
Dianne Feinstein, nem is tudott erről a jelentésről,
amíg a Washington Post fel nem kereste,
hogy nyilatkozzon róla.
Akkor kért egy példányt az NSA-tól,
amit meg is kapott,
de előtte sosem látta.
Mit mond ez nekünk
az amerikai titkosszolgálatról?
Még a Hírszerzési Bizottság elnökének
sincs fogalma arról, hogy évente
többezer visszaélés történik.
CA: Ed, az egyik gyakori felvetés ebben a vitában az szokott lenni,
hogy hát miért is kéne nekünk
foglalkozni a megfigyeléssel?
Végülis ha nem csináltál semmi rosszat,
nincs miért aggódnod.
Mi a gond ezzel a megközelítéssel?
ES: Hát, először is az,
hogy feladod a jogaidat.
Azt mondod,
hogy nem fognak kelleni,
remélhetőleg,
úgyhogy lemondok róluk, annyira nem számítanak,
mert a srácok úgyis a jó oldalon állnak.
A jogaid fontosak,
mert nem tudhatod, mikor lesz szükséged rájuk.
Ezenfelül a kultúrális identitásunk része is,
nemcsak Amerikában,
de a nyugati társadalmakban
és a demokratikus országokban világszerte.
Fontos az, hogy ha az emberek felveszik a telefont,
felhívják a családjukat,
sms-t küldenek
a szeretteiknek,
könyvet vásárolnak online,
vonattal utaznak,
repülőjegyet vásárolnak,
mindezt anélkül tehessék, hogy aggódni kelljen azon,
hogyan tekint majd erre a kormány egyik ügynöke,
(lehet, hogy nem is a saját kormányunké)
évekkel később,
és hogyan lesz mindez félreértelmezve,
mit fognak gondolni a szándékaikról.
Jogunk van a magántitokhoz.
Azt akarjuk, hogy a felhatalmazások alapos indokra épüljenek,
vagy valamilyen konkrét gyanúra,
mert bárkire,
bármilyen kormányszervezetre
rábízni az emberek közötti kommunikációt
titokban, felügyelet nélkül,
nos mindez túl nagy kísértés ahhoz, hogy ne éljenek vele.
CA: Vannak, akiket feldühít, amit tettél.
Nemrég Dick Cheney nyilatkozta,
hogy Julian Assange csak egy bolha volt,
de Edward Snowden az oroszlán, aki a kutya fejét leharapta.
Azt gondolja,
az egyik legnagyobb árulást követted el
Amerika történelmében.
Mit mondanál azoknak, akik hasonlóan vélekednek?
ES: Hát Dick Cheney nem semmi fazon.
(Nevetés) (Taps)
Köszönöm. (Nevetés)
Elképesztő, szerintem, mert amikor
Julian Assange igazán belendült,
akkor Dick Cheney azt mondta,
kormányokat fog megbuktatni világszerte,
ránk szakad az ég,
kiszárad a tenger,
most pedig azt mondja, csak egy bolha.
Óvatosan kell kezelni a hasonlóan
felnagyított vélt veszélyeket
az ilyen hivatalos nyilatkozatokból.
De feltételezzük, hogy ezek az emberek tényleg hisznek ebben.
Ebben az esetben
korlátolt elképzelésük van a nemzetbiztonságról.
Az olyan emberek kiváltságai, mint Dick Cheney,
nem szolgálják a nemzet biztonságát.
A nyilvánosság érdeke nem mindig ugyanaz,
mint a nemzeti érdek.
Az olyan országokkal való háborúzás, akik nem az ellenségeink,
olyan helyeken, amelyek nem jelentenek veszélyt számunkra,
nos ez nem növeli a biztonságunkat.
Ez vonatkozik Irakra ugyanúgy,
mint az internetre.
Nem az internet az ellenség.
Nem a gazdaság az ellenség.
Az amerikai és kínai vállalatok
és bármilyen más vállalat
a társadalom része.
Részei a sok ponton összekapcsolódó világunknak.
A testvériesség összeköt minket,
és ha leromboljuk ezeket a kapcsolatokat
azzal, hogy aláássuk az egyezményeket, a biztonságot,
a viselkedést,
amit a nemzetek és polgárok szerte a világon
elvárnak tőlünk --
CA: Állítólag
1,7 millió dokumentumot "loptál el".
Úgy tűnik, csupán pár százat
osztottál meg eddig az újságírókkal.
Várhatóak további bejelentések?
ES: Igen, még több titok fog napvilágra kerülni.
Nem is kérdés,
hogy a legfontosabb bejelentések
még előttünk vannak.
CA: Gyere ide, szeretnék kérdezni
ezzel a konkrét információval kapcsolatban.
Nézd meg ezt.
Ez a történet szerintem a legtöbb műszaki ember számára
az egyik legsokkolóbb információ,
amit az elmúlt hónapokban hallott.
A Bullrun programról van szó.
Elmagyarázod, mi is ez?
ES: A Bullrun
-- és itt megint őszinte az NSA --
egy olyan program, amit egy polgárháborús csatáról neveztek el.
A brit megfelelője az Edgehill,
egy angol polgárháborús csata.
Azért nevezték így őket, szerintem,
mert a saját infrastruktúránkat támadják vele.
Az NSA e két program segítségével
szándékosan félrevezeti a vállalati partnereket.
Azt mondják nekik, hogy ezek
biztonságos szabványok.
Azt mondják, együttműködnek velük
a rendszereik biztonsága érdekében,
de valójában rossz tanácsot adnak
ezeknek a vállalatoknak, amivel
épphogy rontják a szolgáltatásaik biztonságát.
Olyan kiskapukat építenek bele,
amikkel nemcsak az NSA tud visszaélni.
Bárki más, akinek megvan arra a pénze és ideje,
hogy kikutassa ezeket a kiskapukat,
az onnantól kezdve hozzá tud férni
a világ kommunikációjához.
Ez nagyon veszélyes,
mert ha elveszítünk egyetlen szabványt,
ha nem bízhatunk olyan dolgokban, mint az SSL,
amit direkt célba vett
a Bullrun program,
akkor egy kevésbé biztonságos világban fogunk élni.
Ha hozzáférünk a bankokhoz
vagy kereskedelmi felületekhez,
állandóan aggódnunk kell, hogy ki figyeli a tranzakcióinkat,
és milyen módon használja ezt a saját céljaira.
CA: Ezek a körülmények egyébként
Amerikát is kiszolgáltatják a más irányból érkező
kibertámadásoknak?
ES: Kétségkívül.
Az egyik probléma,
a legveszélyesebb öröksége
a 9/11 utáni időszaknak az,
hogy az NSA két pályán játszik.
Támadó műveleteket is irányít,
hackelést,
de emellett védelmi műveleteket is,
és eddig mindig fontosabb volt
a védelem, mint a támadás,
arra alapozva,
hogy az amerikai titkok többet érnek.
Kínai vállalatoktól
titkot lopni,
vagy betörni a berlini kormányirodába
és ellopni a titkaikat
nem ér annyit az amerikai embereknek,
mint annak a biztosítása, hogy a kínaiak
nem férnek hozzá a mi titkainkhoz.
Azzal tehát, hogy gyengítik a kommunikációnk biztonságát,
nem csak a világot veszélyeztetik,
de Amerikát is kritikus veszélybe sodorják,
mert a szellemi tulajdon az alapja
és sarokköve a gazdaságunknak.
Ha a rossz biztonság miatt ez veszélybe kerül,
annak évekig fogjuk viselni a következményeit.
CA: De arra az eredményre jutottak,
hogy mégis megéri ezt tenni,
a terror elleni védelem részeként.
Így már megéri a dolog, nem?
ES: Ha megnézzük azokat az eredményeket, amelyeket ezek a programok
a terrorizmussal szemben elértek,
látható, hogy ez alaptalan.
Nem kell nekem elhinni,
mert ott volt az első nyilvános per
az első szövetségi bíróságon, ami vizsgálta ezt
a titkos eljárások keretein kívül,
és ott orwellinek hívták ezeket a programokat,
valamint jó eséllyel alkotmányellenesnek.
A Kongresszus, amit mindig
tájékoztatnak ezekről,
és ami mostmár el is várja a tájékoztatást,
törvényjavaslatokat dolgozott ki a reformra.
Két független Fehér Házi panel is
átvizsgálta a titkos bizonyítékokat
és arra jutott, hogy ezek a programok
soha egyetlen terrortámadást sem előztek meg,
ami Amerikát fenyegette volna.
Akkor tehát tényleg a terrorizmus ellen küzdünk?
Van bármi értéke ezeknek a programoknak?
Szerintem nincs, és az amerikai kormány
három részlege is egyetért velem.
CA: Gondolod, hogy van mögöttes céljuk
a terrorizmus elleni harcon felül?
ES: Elnézést, nem hallottam, megismételnéd?
CA: Bocsánat. Szóval van mögöttes céljuk
a terrorizmus elleni harcon túl?
ES: Igen. Végülis a terrorizmus
mindig is az volt, amit mi a hírszerzésben
jó ürügynek hívunk.
A terrorizmus azonnal
érzelmi reakciót vált ki, ami által az emberek
igazolhatják, hogy miért adnak olyan hatalmat embereknek és programoknak,
amit egyébként nem adnának.
A Bullrun és Edgehill programoknál
az NSA külön felhatalmazást kért
még a '90-es években.
Megkérték az FBI-t, hogy a Kongresszus előtt képviselje őket.
Az FBI így is tett, eléjük vitte az ügyet.
De a Kongresszus és Amerika nemet mondott.
Azzal indokolták, hogy nem éri meg kockáztatni a gazdaságunkat.
Túl nagy veszélyt jelentett a társadalomnak ahhoz,
hogy megérje a lehetséges hasznot.
A 9/11 utáni időszakban láthattuk,
hogy alattomosan és a terrorizmusra hivatkozva
titokban elindították ezeket a programokat
a Kongresszus engedélye nélkül,
az amerikaiak engedélye nélkül.
Ezzel a zárt ajtók mögötti kormányzással szemben
kell megvédeni magunkat, mert csak
a biztonságunkat sérti,
de nem képvisel értéket.
CA: Gyere velem egy kicsit,
van egy személyesebb kérdésem is számodra.
Ha már a megfélelmítésnél tartunk,
sokan a mostani helyzetedet
Oroszországban elég rémisztőnek tartják.
Biztos hallottad,
milyen büntetést kapott Bradley Manning,
azaz Chelsea Manning,
és a Buzzfeeden keringtek olyan információk,
mely szerint a titkosszolgálatnál vannak,
akik szeretnének holtan látni.
Hogyan dolgozod fel ezt?
Mit kezdesz a félelemmel?
ES: Nem titok,
hogy vannak olyan kormányok, akik a halálomat kívánják.
Többször hangsúlyoztam már,
hogy minden reggel úgy fekszem le,
hogy arra gondolok, mit tehetnék az amerikaiakért.
Én nem akarok ártani a kormánynak.
Segíteni akarok nekik,
de a tény, hogy ők hajlandóak
tejlesen elvetni a helyes eljárásokat,
hogy hajlandóak pálcát törni
szabályos per nélkül is --
ezek a dolgok azok, amik ellen tenni kell
társadalmi szinten, és kiállni amellett, hogy ez helytelen.
Nem a szakadárokat kell megfenyegetni.
Nem az újságírást kéne bűnténnyé nyilvánítani.
Bármi, amit ennek érdekben tehetek,
szívesen megteszem, a kockázat ellenére is.
CA: Szeretném a közönség
véleményét is megkérdezni,
mert tudom, hogy szélsőséges fogadtatása
van Edward Snowdennek.
Tegyük fel, hogy két választási lehetőségünk van.
Tekinthetünk rá úgy,
hogy amit tett, egy felelőtlen cselekedet volt,
ami veszélybe sodorta Amerikát.
Vagy tekinthetjük lényegében hőstettnek,
amely Amerika és a világ érdekeit szolgálja
hosszú távon.
E közül a két lehetőség közül válasszatok.
Kíváncsi vagyok, ki szavazna
az első verzióra,
hogy felelőtlenség volt?
Pár kéz a levegőben.
Néhányan jelentkeznek.
Nehéz jelentkezni
szemtől szemben Edwarddal,
de látom a kezeket.
ES: Látlak titeket. (Nevetés)
CA: És ki ért egyet a második változattal,
hogy alapvetően ez egy hőstett volt?
(Taps) (Éljenzés)
Azt hiszem, sokan vannak azok is,
akik nem jelentkeztek egyáltalán,
mert még átgondolják a dolgot.
Számomra úgy tűnik, hogy a vita körülötted
nem a hagyományos politikai vonalak mentén osztja meg a vélmeményt.
Nem jobb vagy bal,
nem simán kormánypárti vagy szabadságpárti.
Részben generációs kérdés is ez.
Te is az internetes generáció
szülötte vagy, és úgy tűnik
szinte zsigeri szinten érint,
ha olyasmivel találkozol,
ami árthat az internetnek.
Van ebben igazság?
ES: Igen, azt hiszem, ez nagyon igaz.
Ez nem jobb vagy bal oldali kérdés.
Az alapvető szabadságjogaink
-- és mienk alatt nem csak az amerikaiakat értem,
hanem bárkit a világon --
nem egy egyoldalú kérdés.
Ezek olyan dolgok, amikben mindenki hisz,
és a mi dolgunk megvédeni őket.
Akik pedig látták és élvezték
a szabad és nyílt internet előnyeit,
azoknak a dolga megőrizni ezt a szabadságot
a következő generáció számára.
Ha nem változtatunk,
ha nem állunk ki a reformokért
amiket az internet biztonságáért meg kell hoznunk,
nem csak magunknak, de mindenkinek,
akkor elveszítjük azt,
ami óriási veszteség lenne
nem csak nekünk, de az egész világnak.
CA: Nemrég hasonlóan szólalt fel
az internet atyja,
aki itt is van velünk, Sir Tim Berners-Lee.
Tim, feljönnél a színpadra?
Van egy mikrofonunk Timnek?
(Taps)
Tim, örülök, hogy látlak. Gyere fel ide.
Melyik táborban vagy amúgy?
Áruló vagy hős? Van elképzelésem, de --
Tim Berners-Lee: Sokkal hosszabb választ
is adtam már erre a kérdésre, de hős,
ha a két lehetőség közül kell választanom.
CA: Ed, biztos olvastad már
a javaslatot, amit Sir Tim említett:
egy Magna Carta az internet visszaszerzésére.
Célszerű lenne ez?
ES: Abszolút. Az én generációm már úgy nőtt fel,
hogy nemcsak gondolkodtunk az internetről,
hanem azon nőttünk fel.
Bár sosem gondoltam, hogy lehetőségem lesz
ilyen közvetlen, gyakorlati módon megvédeni,
és megtestesíteni ebben a szokatlan,
már-már avatarszerű formában,
azt hiszem van abban valami költői,
hogy az internet egyik gyermeke
ennyire közel került ahhoz
a politikai önmegvalósítás eredményeként.
Úgy gondolom, hogy egy internetes Magna Carta
pontosan az, amire szükségünk van.
Bele kell kódolnunk az értékeinket
nem csak egy szövegbe, hanem az internet struktúrájába is.
Remélem,
és a közönséget is biztatom erre,
nem csak itt Vancouverben, hanem bárhol a világon,
hogy csatlakozzanak és vegyenek részt ebben.
CA: Van kérdésed Edhez?
TBL: Két kérdésem van,
az egyik általános ---
CA: Ed, még mindig hallasz minket?
ES: Igen, hallak. CA: OK, itt van.
TBL: Az előbb egy kicsit bekavart
a lehallgatókészülék a vonaladba.
(Nevetés)
ES: NSA-s probléma ez.
TBL: Szóval, 25 év alapján,
egy kicsit hátralépek és elgondolkodok azon,
szerinted mi volna a legjobb dolog,
amit el tudnánk érni
a sok párbeszéd során,
amelyeket az internetről folytatunk?
ES: Ha arra gondolunk,
hová juthatunk,
azt hiszem csak az határolja be ezt a kérdést,
hogy mit vagyunk hajlandóak belefektetni.
Szerintem az internet, amit ezelőtt használtunk,
pontosan az volt, amire nemcsak nemzetként
de bárhol a világon emberként szükségünk volt.
Együttműködve, és a műszaki emberek mellett
a társadalom más rétegét is bevonva
(ahogy mondtad, a felhasználókat)
az emberek világszerte részei lehettek
az internetnek, a közösségi médiának azzal,
hogy megnézték az időjárást,
támaszkodtak rá a mindennapi életükben,
propagálva ezzel a fentieket.
Nemcsak ezt a világhálót fogjuk visszakapni,
hanem egy jobb internetet, egy jobb jelent,
amire alapozva a jövő
felülmúlja majd nemcsak a reményeinket,
de a képzeletünket is.
CA: 30 éve, 1984-ben alapították a TED-et.
Sokszor volt vitatéma
az a kérdés,
hogy George Orwellnek igaza volt-e.
Nem a Nagy Testvér figyel minket.
Mi vagyunk azok, akik a világháló hatalmán
és szemén keresztül nézzük a Nagy Testvért.
A te bejelentéseid eléggé aláásták
ezt az optimista felfogást,
de azt mondod, még mindig van lehetőségünk
tenni ez ügyben.
És szerinted is.
ES: Igen, ez egy erős érv,
hogy a Nagy Testvér iszonyatos hatalomra tett szert.
Nemrég a Yale-en jelent meg egy jogi tanulmány
a Bakston-Soltani elvről,
mely szerint a magánjoggal kapcsolatos elvárásaink sérülnek,
ha a kormányi megfigyelés
egy nagyságrenddel olcsóbb lesz.
Akárhányszor ez bekövetkezik, felül kell vizsgálnunk
a személyiségi jogokat.
Hát ez nem történt meg,
pedig a kormány megfigyelési kapacitása
több nagyságrenddel is nőtt,
és pontosan ez okozza ma a problémát.
De van remény,
mert az egyének hatalma
is nőtt a technológiával.
Én vagyok az elő példa arra,
hogy egyetlen ember is szembeszállhat
a leghatalmasabb ellenfelekkel,
és a legfélelmetesebb titkosszolgálatokkal
a világon, és nyerhet.
Azt hiszem,
ez reményre ad okot
és építhetünk rá,
hogy elérhetővé tegyük nemcsak műszaki szakemberek számára,
hanem átlagos emberek számára is.
Az újságírás nem bűntény,
a kommunikáció sem az,
és nincs szükség arra, hogy a mindennapi életünket megfigyeljék.
CA: Nem tudom, hogy kell egy robottal kezet fogni,
de gondolom valahogy így. TBL: Hamarosan olyat is lehet.
ES: Örülök, hogy találkoztunk,
és remélem a robotom is olyan jól néz ki,
mint innen nézve ti magatok.
CA: Köszönjük, Tim.
(Taps)
A New York Times nemrég amnesztiát kért számodra.
Szívesen visszajönnél Amerikába?
ES: Természetesen. Nem is kérdéses,
ennek a kezdeményezésnek
az alapelvei
az érdeklődés középpontjába kerültek,
azokkal az alapelvekkel együtt, melyekre
az újságírás épül Amerikában
és világszerte.
A sajtó, úgy látom, azon az állásponton van,
hogy támogatja,
akarják, hogy megtörténjen,
ami erős érv, de nem a döntő érv.
Szerintem a nyilvánosságnak kell döntenie.
Mindeközben
a kormány utalt arra,
hogy egyezséget akar,
ki akarja belőlem szedni,
hogy kikkel dolgozom,
hogy visszajöjjek.
Világosan szeretném kijelenteni,
hogy nem a saját biztonságom motivál.
Azért tettem mindent, mert ezt tartottam jónak,
és nem fogom félbehagyni a munkát,
mely a többiek érdekét szolgálja,
a saját hasznomért.
(Taps)
CA: Mindeközben viszont
az internetnek és a technológiának köszönhetően
itt vagy újra Észak-Amerikában.
Nem pont az Államokban, de itt Kanadában.
Milyen érzés ez?
ES: Másmilyennek képzeltem Kanadát.
Sokkal melegebb.
(Nevetés)
CA: A TED küldetése a kimagasló gondolatok terjesztése.
Ha mindezt egy gondolatban kéne összefoglalnod,
mi a te üzeneted, amit érdemes továbbadni
most ebben a pillanatban?
ES: Azt mondanám, hogy a tavalyi év felnyitotta a szemünket.
A demokrácia meghal zárt ajtók mögött,
de mi, egyének
is zárt ajtók mögött élünk,
és nem kell feladnunk a személyiségi jogainkat
ahhoz, hogy jó kormányunk legyen.
Nem kell feladni a szabadságunkat
a biztonságért.
Szerintem ha összefogunk,
lehet egyszerre átlátható vezetés
és titkos magánszféra,
Remélem világszerte mindenkivel együtt tudok működni
annak érdekében, hogy ez megvalósuljon.
Nagyon szépen köszönöm.
CA: Ed, köszönjük.
(Taps)