A Föld lakosságának 45%-a városokban él.
A fejlődő országokban a népesség harmada nyomornegyedekben lakik.
Bolygónk energiafelhasználásának 75%-át
városaink teszik ki,
és a globális felmelegedést okozó
gázkibocsátás 80%-a
a városainkból ered.
Azok a dolgok tehát, amiket
globális problémának gondolunk,
mint a klímaváltozás, az energiakrízis
vagy a szegénység,
valójában sok szempontból a városok problémái.
Nem fognak megoldódni,
amíg a városi emberek,
mint a legtöbben közülünk,
el nem kezdenek tenni valamit,
mert jelenleg nem állunk jól.
Ez akkor látszik tisztán,
ha megvizsgálunk három kérdést a városi élettel kapcsolatban.
Először is, mennyire tudnak az emberek együttműködni a demokratikus szervekkel?
Másodszor, képesek-e a városok minden lakójukat bevonni?
Végül pedig, mi magunk képesek vagyunk-e
teljes és boldog életet élni?
Az együttműködéssel kapcsolatban
egyértelműek az adatok.
A szavazási arány világszerte
a '80-as években tetőzött,
és azóta soha nem látott mértékben csökken.
Ha az országos adatok ilyen rosszak,
városaink szintjén még lehangolóbbak.
Az elmúlt 2 évben
a Föld két legszilárdabb,
legrégebbi demokráciájában, az USA-ban és Franciaországban
országos önkormányzati választásokat tartottak.
Franciaországban a szavazók száma negatív rekordot döntött.
A szavazásra jogosultak közel 40%-a döntött úgy, hogy otthon marad.
Az USA adatai még ijesztőbbek lettek.
Néhány amerikai városban
a szavazási arány közel volt az 5%-hoz.
Ezt meg kell hogy emésszük.
Olyan demokratikus városokról beszélünk,
ahol a polgárok 95%-a
nem tartotta fontosnak,
hogy megválassza saját vezetőit.
Los Angelesben, egy 4 milliós városban,
a polgármestert alig több mint 200.000 szavazattal választották meg.
Ez volt a város legalacsonyabb szavazási aránya az elmúlt 100 évben.
Itt, Rióban, az én városomban, a legutóbbi önkormányzati választáson
a szabad választási jog ellenére
a szavazók majdnem 30%-a
vagy lemondott a szavazás jogáról,
vagy otthon maradt és távolmaradási díjat fizetett.
Társadalmi integráció tekintetében sem járnak élen városaink,
és nem kell messzire menni,
hogy ezt bizonyítani tudjuk.
Rió városában hihetetlen társadalmi egyenlőtlenség van.
Ez itt Leblon.
Leblon a város leggazdagabb környéke.
Ez pedig Complexo do Alemão.
Itt lakik a város több mint 70.000
legszegényebb lakója.
Leblon emberi fejlettségi indexe (HDI) 0,967.
Ezzel megelőzi Norvégiát, Svájcot vagy Svédországot.
Complexo do Alemão indexe 0,711.
Ezzel valahol Algéria
és Gabon között foglal helyet.
Tehát mint sok más város a déli féltekén, Rió
egy olyan hely, ahol el lehet jutni
Észak-Európából
Fekete-Afrikába
30 perc alatt.
Autóval valóban 30 perc.
Tömegközlekedéssel kb. 2 óra.
Végül, és talán ez a legfontosabb,
a városok, amik lehetővé teszik, hogy
elképesztően sok kapcsolatot hozzunk létre,
esélyt adhatnak az emberi kiteljesedésre.
Szeretünk mások közelében lenni,
társas lények vagyunk.
Ennek ellenére azok az országok, ahol a városiasodás már elérte a csúcspontját,
úgy tűnik, hogy ugyanazok az országok, ahol a városok
már nem tesznek minket boldoggá.
Amerika lakossága már három évtizede általános boldogságcsökkenéstől szenved.
Ennek fő oka a következő:
az amerikai városépítési modell miatt
a jó minőségű közterületek gyakorlatilag eltűntek sok, sok amerikai városban.
Ezáltal csökken az emberi kapcsolatok száma,
azoknak a dolgoknak a száma, amik boldoggá tesznek minket.
Számos kutatás bizonyítja,
hogy folyamatosan nő a magányosság, ezzel szemben csökken a szolidaritás,
az őszinteség, és a szociális valamint a civil aktivitás.
Hogyan kezdjünk el olyan városokat építeni,
amelyek érdekeltté tesznek minket?
Olyan városokat, amelyek értékelik a legnagyobb kincsüket:
azt a lenyűgöző változatosságot,
amit a városlakók képviselnek.
Olyan városokat, amelyek boldoggá tesznek minket.
Úgy gondolom, hogy ha meg akarjuk változtatni
a városok kinézetét,
akkor meg kell változtatnunk azt a döntéshozási folyamatot,
ami a jelenlegi helyzetet előidézte.
Részvételi forradalomra van szükség,
mégpedig nagyon gyorsan.
Az a gondolat, hogy a polgárok egyetlen feladata a szavazás,
már érvényét vesztette.
Az emberek belefáradtak, hogy csak néhány évente,
a választások idején legyen hatalmuk, akkor, amikor
eljön az ideje, hogy átruházzák azt valaki másra.
Ha a 2013. júniusi brazíliai tüntetésekből
tanulhattunk valamit,
az az, hogy valahányszor megpróbáljuk
érvényre juttatni az akaratunkat
a szavazási kereteken kívül, összevernek,
megaláznak, és letartóztatnak minket.
Ennek meg kell változnia,
mert amikor megváltozik,
akkor nemcsak újra érdekeltté válnak az emberek
a reprezentációs struktúrában,
de ki is egészítik azt
egyenes, hatékony és kollektív döntéshozatallal.
Olyan döntéshozatallal,
amely támadja az egyenlőtlenséget,
ami a világon mindenütt jelen van.
Olyan döntéshozatallal,
amelyek a városokat
jobb lakóhellyé teszi.
De felmerül egy fogós kérdés:
a széles körű részvétel,
és a hatalom újraelosztása
logisztikai rémálom lehet,
és a technológia itt nyújthat
hihetetlenül nagy segítséget,
hiszen megkönnyíti, hogy az emberek
szervezkedjenek, kommunikáljanak,
döntéseket hozzanak anélkül, hogy
ugyanakkor, ugyanabban a helyiségben lennének.
Sajnos a demokratikus folyamatok tekintetében
városaink vezetése nem használja ki
a technológia nyújtotta lehetőségeket.
Eddig a legtöbb önkormányzat arra használta a technológiát,
hogy a lakosokat, mint emberi érzékelőket használta,
akik a hatóságokat adatokkal látták el
a város állapotával kapcsolatban:
jelentették a kátyúkat,
a kidőlt fákat és a kiégett lámpákat.
Ezen kívül meghívtak embereket, hogy működjenek közre
olyan döntések eredményeinek javításában,
amiket előre meghoztak nekik.
Ez pont olyan, mint amikor 8 éves koromban
anyukám azt mondta, választhatok.
Este 8-ra ágyban kellett lennem,
de kiválaszthattam, hogy a rózsaszín vagy a kék pizsamámat szeretném felvenni.
Ez nem közreműködés, az önkormányzatok nem állnak jól abban,
hogy arra használják a technológiát, hogy lehetővé tegyék
a fontos döntésekben való részvételt.
Abban, hogyan állapítjuk meg a költségvetést,
hogyan használjuk a földjeinket, és hogyan gazdálkodjunk természeti kincseinkkel.
Ezek azok a döntések,
amelyek azokat a globális problémákat is befolyásolhatják,
amelyek a mi városainkban is kimutathatóak.
A jó hír az, hogy... és van jó hírem Önöknek,
nem kell az önkormányzatokra várnunk,
hogy ezt megvalósítsuk.
Van okom hinni benne,
hogy a városlakók képesek felépíteni saját közreműködési rendszerüket.
Három éve megalapítottunk egy szervezetet
Meu Rio (Az én Rióm) néven.
Megkönnyítjük a riói embereknek,
hogy olyan városi ügyek és helyek mentén kezdjenek el szerveződni,
amelyek fontosak nekik, a saját városukban.
Így befolyásolhatják a szívügyük vagy a kiválasztott helyük
sorsának alakulását nap mint nap.
Az elmúlt 3 évben a Meu Rio
160.000 riói lakos hálózatává nőtte ki magát.
A tagok nagyjából 40%-a fiatal, 20-29 éves.
Tehát ma minden 15. riói fiatal
részt vesz a mozgalomban.
Tagjaink közé tartozik ez az imádni való kislány,
Bia, jobbra Önöktől.
Bia csak 11 éves volt,
amikor egyik eszközünket felhasználva elindított egy kampányt
kedvenc iskolájának a megmentésére.
Bia iskolája egyébként az ország
egyik legjobb állami iskolája,
és Rio de Janeiro önkormányzata
azért akarta lebontani, hogy
-- nem viccelek -- parkolóházat építsenek a foci VB-re,
kevéssel az esemény kezdete előtt.
Bia megkezdte a kampányt, és mi folyamatosan
figyeltük az iskoláját webkamerán.
Hónapokkal később
az önkormányzat meggondolta magát.
Bia iskolája megmaradt.
Ő itt Jovita.
Ő egy csodálatos nő, akinek a lánya
10 évvel ezelőtt eltűnt.
Azóta sem adta fel, és rendületlenül keresi a kislányát.
Közben rájött, hogy
először is, nincs egyedül.
Csak a 2013-as év folyamán 6000 ember tűnt el
Rio államban.
Azt is meglátta, hogy ennek ellenére
Riónak nincs központi rendszere
az eltűntek nyilvántartására és felderítésére.
Más brazil városokban ezen rendszerek segítségével
az eltűntekről szóló estek
80%-át sikerült megoldani.
Jovita kampányt indított,
és miután a biztonságügyi miniszter 16.000 e-mailt kapott
azoktól, akik ezt kérték, elkülönített egy
rendőrségi egységet kifejezetten ezeknek az eseteknek a megoldására.
Múlt hónap végén nyitották meg a nagyközönség előtt,
és Jovita ott volt,
interjúkat adott, és nagyon bájos volt.
Ő pedig Leandro.
Leandro bámulatos srác.
Egy riói nyomornegyedben lakik,
ahol újrahasznosítási projektet indított.
Tavaly december 16-án
kilakoltatási parancsot kapott
Rio de Janeiro önkormányzatától.
Két hete volt elhagyni a helyet, amit akkor már két éve használt.
Az volt a terv, hogy egy fejlesztő kapja meg a területet,
aki építési területté alakítja majd.
Leandro kampányt indított, amelyhez egyik eszközünket,
a Kuktát használta,
ahogy azt korábban Bia és Jobita is tette.
Az önkormányzat szentestére meggondolta magát.
Ezek a történetek örömmel töltenek el,
de nem csak azért, mert jó a végük.
Azért is boldoggá tesznek,
mert egyben jó kezdetek is.
Bia iskolájában a tanári és szülői munkaközösség
a hely továbbfejlesztésén dolgozik.
Leandrónak ambiciózus tervei vannak:
modelljét Rio egyéb hátrányos helyzetű közösségeibe is át szeretné vinni.
Jovita önkénteskedik annál a rendőrségi egységnél,
amelynek létrehozásában segédkezett.
Bia, Jovita és Leandro
élő példák arra,
amit a városlakóknak és az önkormányzatoknak világszerte
tudniuk kell:
Készen állunk.
Városlakókként készen állunk,
hogy döntsünk közös jövőnkről,
mert tudjuk, hogy az, ahogy a hatalmat megosztjuk,
sokat elárul arról, hogyan értékeljük magunkat és másokat.
Tudjuk, hogy azzal, hogy részt veszünk a helyi politikában,
jelezzük, hogy igazán érdekel minket
egymáshoz való viszonyunk,
és készen állunk megtenni ezt
a világ összes városában, most azonnal.
A Mi Városunk hálózat
és a Meu Rio csapat nevében remélem,
hogy az eddig tanultakat megoszthatjuk másokkal, akik
hasonló kezdeményezéseket szeretnének indítani saját városukban.
São Paulóban már elkezdtük,
fantasztikus eredménnyel.
Szeretnénk elterjeszteni az egész világon
városlakó-központú, városlakó-vezette szerveződések hálózatának segítségével,
amelyek inspirálhatnak,
kihívás elé állíthatnak, és emlékeztethetnek minket arra,
hogy igazi közreműködést követeljünk a városlakóinktól.
Rajtunk múlik, hogy eldöntsük,
iskolákat vagy parkolóhelyeket akarunk,
közösségi újrahasznosítási projekteket
vagy építési területet,
egyedüllétet vagy szolidaritást, autókat vagy buszokat,
és a mi felelősségünk, hogy megtegyük
magunkért, a családjainkért,
azokért, akik miatt érdemes élnünk.
És az elképesztő kreativitásért,
szépségért és csodáért, amelyek városainkat
minden problémái ellenére
napjaink legnagyszerűbb találmányává teszik.
Obrigada. Köszönöm.