Meseria mea e să proiectez, construiesc și studiez
roboți care comunică cu oamenii.
Dar povestea nu începe deloc cu robotica,
începe cu animația.
Când am văzut prima oară „Luxo Jr.” de la Pixar,
am fost uimit de cât de multă emoție
puteau pune în ceva
atât de banal ca o lampă de birou.
Uitați-vă numai, la finalul acestui film,
ai cu adevărat sentimente pentru două piese de mobilier.
(Râsete)
Mi-am spus, trebuie să învăț cum să fac așa ceva.
Așa că am luat o decizie foarte proastă pentru cariera mea.
Iată cum s-a simțit mama mea când am făcut asta.
(Râsete)
Am renunțat la un loc de muncă foarte comod în Israel,
la o companie de software și m-am mutat la New York
pentru a studia animația.
Am locuit acolo
într-un bloc ce stătea să se prăbușească, în Harlem, cu colegi de cameră.
Nu e doar o figură de stil,
tavanul chiar s-a prăbușit într-o zi
în camera de zi.
De câte ori apăreau știri despre ilegalitățile din construcții în New York,
plasau reporterul în fața clădirii noastre.
Ca un fundal care să ilustreze cât de gravă era situația.
În fine, ziua mergeam la cursuri, iar noaptea
stăteam și desenam animații cu creionul, cadru cu cadru.
Am învățat astfel două lecții surprinzătoare --
una a fost că
atunci când vrei să stimulezi emoții,
aspectul nu contează așa de mult,
totul e mișcarea, sincronizarea
modului în care se mișcă obiectul.
A doua a fost ceva ce ne-a spus profesorul.
E cel care a creat nevăstuica din Ice Age.
El a spus:
"Ca animator, nu ești regizor, ci mai degrabă actor.”
Dacă doriţi să găsiţi mişcarea corectă pentru un personaj,
nu stați să vă gândiți, ci folosiți-vă propriul corp pentru a o descoperi --
stați în fața unei oglinzi, jucați
în faţa camerei de filmat – oricum.
Apoi pune acea mișcare în personajul tău.
Un an mai târziu m-am trezit la MIT
în grupul „viața robotizată”, a fost unul din primele grupuri
care cerceta relaţiile dintre oameni şi roboţi.
Şi aveam încă acest vis de a face
realmente o lampă Luxo Jr.
Dar am constatat că roboţii nu se mișcau deloc
în felul captivant cu care mă obișnuisem
în studiile mele de animaţie.
În schimb, erau --
cum să spun spun, destul de robotizați.
(Râsete)
Şi m-am gândit, ce-ar fi dacă aș lua ce am învățat în școala de animaţie,
şi aș folosi în a proiecta lampa de birou robotizată.
Aşa că am început să proiectez cadru cu cadru
încercând să fac acest robot
cât de graţios şi captivant posibil.
Şi aici veţi vedea robotul interacționând cu mine
pe un desktop.
Și eu reproiectez robotul, deci,
fără să își dea seama,
el își cam sapă propriul mormânt ajutându-mă.
(Râsete)
Nu am vrut să fie o structură mecanică
care să facă lumină,
ci mai degrabă un fel de ajutor tăcut,
care-i totdeauna acolo când ai nevoie de el şi care nu deranjează cu nimic.
Când, de exemplu, sunt în căutarea unei baterii
pe care n-o găsesc,
subtil, îmi va arăta unde e bateria.
Vedeți de unde vine confuzia mea aici.
Eu nu sunt un actor.
Vreau să observaţi cum aceeaşi
structură mecanică poate la un moment dat,
doar prin felul cum se mişcă să pară blândă şi grijulie,
iar în alt caz, poate părea violentă şi conflictuală.
E aceeaşi structură, doar mişcarea e diferită.
Actor: „Vrei să ştii ceva? Ei bine, vrei să știi?
El era deja mort!
Zăcea acolo, cu ochii țintuiți!"
(Râsete)
Dar mișcarea grațioasă e doar o parte din structura de ansamblu
numită interacţiunea om-robot.
Îmi dădeam la vremea aceea doctoratul,
lucram în munca în echipă de a construi un robot uman;
echipe de oameni şi roboţi lucrând împreună.
Studiam inginerie,
psihologie, filozofia de lucru în echipă.
Şi în acelaşi timp m-am trezit
în propria mea situaţie de lucru în echipă
cu un bun prieten care se află aici.
Şi în această situaţie, ne putem imagina cu uşurinţă roboţi
în viitorul apropiat fiind printre noi.
S-a întâmplat după ritualul începutului de Passover.
Pliam o mulţime de scaune pliante,
şi am fost uimit de cât de repede am gasit ritm propriu.
Fiecare făcea partea lui.
Nu a trebuit să ne împărțim sarcinile.
Nu a trebuit să comunicăm verbal.
S-a întâmplat pur și simplu.
Şi m-am gândit,
oamenii şi roboţii nu arată deloc așa.
Când oamenii interacționează cu roboții,
e mai mult ca un joc de şah.
Omul face un lucru,
robotul analizează mișcarea omului,
apoi decide ce să facă în continuare,
planifică și face.
Şi apoi omul aşteaptă să-i vină rândul din nou.
E mai mult ca un joc de şah
care are sens pentru că șahul e grozav
pentru matematicieni şi IT-iști.
E vorba despre analiza informaţiei,
luarea deciziilor şi planificare.
Dar am vrut ca robotul meu să fie mai puţin un jucător de şah
şi mai mult un actor independent,
care înțelege şi cooperează.
Așa că am făcut a doua alegere proastă a carierei mele:
Am decis să studiez actorie pentru un semestru.
M-am retras de la doctorat. M-am dus la lecții de actorie.
De fapt am participat într-o piesă,
Sper că nu există nicio înregistrare.
Și am luat fiecare carte pe care am putut-o găsi despre actorie,
inclusiv una din secolul XIX
pe care am găsit-o la bibliotecă.
Am fost uimit pentru că numele meu era al doilea pe listă--
denumirea anterioară fiind în 1889. (Râsete)
Această carte fusese într-un fel de aşteptare timp de 100 de ani
să fie redescoperită pentru robotică.
Această carte arată actorilor
cum să-și miște fiecare muşchi în corp
pentru a transmite orice fel de emoţie pe care doresc s-o exprime.
Dar adevărata revelație a fost
când am aflat despre teatrul metodic.
A devenit la modă în secolul XX.
În tetraul metodic nu trebuie să planifici fiecare muşchi în corp.
Îți folosești corpul pentru a găsi mişcarea potrivită.
Trebuie să utilizaţi memoria simțurilor
pentru a reconstrui emoţiile,
să gândești cu corpul pentru a găsi expresia corectă.
Improvizează, joacă-te cu partenerul de scenă.
Asta a venit în acelaşi timp când citeam despre această tendinţă
în psihologia cognitivă numită cogniție întruchipată,
care, de asemenea, vorbeşte despre aceleaşi idei.
Noi folosim trupurile noastre să gândim,
nu gândim doar cu creierul şi nu utilizăm corpul doar pentru a ne mișca.
dar corpurile noastre sunt contectate cu creierul
pentru a genera modul în care ne comportăm.
Şi a fost ca un fulger.
M-am dus înapoi la biroul meu.
Am scris o lucrare pe care nu am publicat-o niciodată,
numită „Lecții de actorie pentru inteligența artificială."
Mi-a trebuit încă o lună
să încropesc prima piesă de teatru
cu un om şi un robot jucând împreună.
Asta ați văzut înainte cu actorii.
Şi m-am gândit:
Cum facem un model de inteligență artificială,
calculator, model de calcul,
care va adopta idei de improvizaţie,
își va asuma riscuri, își va asuma șanse,
și va face chiar greșeli.
Poate conduce la conceperea de membri robotici mai buni.
Am lucrat destul de mult la aceste modele
şi le-am implementat pe o serie de roboți.
Aici vedeți un exemplu foarte timpuriu
cu roboţi încercând să încorporeze această întruchipare de inteligență artificială,
pentru a potrivi mişcările mele pe cât de bine posibil,
ca un fel de joc.
Să aruncăm o privire.
Vedeți, când îl derutez se lasă ușor păcălit.
E oarecum ca la actori
când încearcă să se imite unii pe alții
pentru a găsi sincroizarea perfectă între ei.
Şi apoi, am făcut un alt experiment,
am luat oameni de pe stradă pentru a testa veioza robotizată
şi ideea întruchipării inteligenței artificiale.
Am folosit două tipuri de creier pentru acelaşi robot.
Robotul e aceeași lampă pe care aţi văzut-o
şi am pus două creiere în el.
Pentru o jumătate dintre oameni,
am pus un creier oarecum tradiţional,
unul calculat robotic.
Acesta își aşteaptă rândul, analizează, planifică.
Să-l numim creierul calculat.
Celălalt a primit mai mult actorul de scenă, creierul care își asumă riscuri.
Să-l numim creierul aventurier.
Acţionează uneori fără să ştie tot ceea ce trebuie să știe.
Uneori face greşeli şi le corectează.
Şi le-am pus să facă o sarcină plictisitoare
care a durat aproape 20 de minute
şi a trebuit să lucreze împreună.
Simulând oarecum un job într-o fabrică de manufactură,
făcând repetat aceleaşi lucruri.
Am descoperit că oamenii preferau
robotul aventurier.
L-au găsit mai inteligent,
mai devotat, mai bun membru de echipă,
contribuind la succesul echipei mai mult.
Chiar i-au numit „el" si „ea"
pe când oamenii interacționând cu creierul calculat nu l-au văzut ca o pe o persoană.
Nimeni nu l-a numit „el" sau „ea".
Când au vorbit despre el după probă
cu creierul aventuros,
au spus „până la sfârşit, am fost buni prieteni şi am avut o conexiune mentală."
Orice ar însemna ...
(Râsete) Sună ciudat.
Dimpotrivă, oamenii cu creierul calculat
au spus ca e ca un ucenic leneş.
A făcut doar ce trebuia să facă şi nimic mai mult.
E exact ce te-ai aștepta să facă un robot.
Am fost surprins că oamenii au avut așteptari mai mari de la roboţi,
decât ceea ce oricine în robotică se aștepta de la roboți.
Şi într-un fel, m-am gândit, poate că e timpul
la fel cum teatrul metodic a schimbat
gândirea oamenilor despre teatru în secolul XIX,
trecând de la un mod foarte calculat,
și planificat de a se comporta,
la un mod mai intuitiv, asumându-și riscuri.
Poate e timpul pentru roboți
să aibă acelaşi fel de revoluţie.
Câţiva ani mai târziu,
eram în postul meu de cercetare la Georgia Tech în Atlanta,
şi lucram într-un grup
care se ocupa cu muzicieni robotizați.
Şi m-am gândit, muzica e locul perfect
să integrăm munca în echipă, coordonarea,
sincronizarea, improvizaţia
şi am conceput un robot care juca marimba.
Marimba, pentru toți care, ca mine, n-au știut,
este un xilofon imens, din lemn.
Şi, când l-am cercetat,
m-am uitat la alte lucrări în improvizaţia om-robot.
Da, există alte lucrări în improvizaţia om-robot.
Și păreau ca un joc de şah.
Omul juca,
robotul analiza ceea ce s-a întâmplat,
și își improviza mișcarea.
Asta-i ce numesc muzicienii
o interacţiune apel - răspuns.
Se potriveşte foarte bine cu roboţii şi inteligenţa artificială.
M-am gândit că dacă aș folosi aceleaşi idei
din piesa de teatru şi studiile de muncă în echipă,
poate că pot face roboţi să improvizeze împreună
ca o trupă.
Toată lumea interacționează reciproc, nimeni nu se oprește niciun moment.
Şi aşa, am încercat să fac aceleași lucruri, de data aceasta cu muzică.
unde robotul nu ştie
ce e pe cale să se întâmple.
Doar își mișcă corpul oarecum
şi utilizează oportunităţi pentru a performa,
Face ceea ce profesorul meu de jaz când aveam 17.
Mi-a spus, când improvizezi,
uneori nu ştii ce faci
şi continui să o faci.
Şi aşa am încercat să fac un robot
care nu știe ce face dar continuă să o facă.
Deci să ne uităm câteva secunde la această performanță
în care robotul ascultă un muzician
şi improvizează.
Uitați-vă cum răspunde muzicianul
la ce face robotul,
ajustând în funcție de comportamentul său.
La un moment dat e chiar surprins de ceea ce face robotul.
(Muzică)
(Aplauze)
A fi un muzician nu înseamnă doar a crea sunete,
altfel, nimeni n-ar merge să vadă un show live.
Muzicienii, de asemenea, comunică cu trupurile lor,
cu membrii din trupă, cu publicul,
își folosesc corpul să-şi exprime muzica.
Şi m-am gândit, avem deja un muzician robot pe scenă,
de ce să nu-l facem un muzician cu drepturi depline.
Am început proiectarea unui cap expresiv social
pentru robot.
Capul nu atinge marimba,
ci doar exprimă cum este muzica.
Astea sunt schițe pe şerveţel într-un bar din Atlanta,
periculos situat exact la jumatatea drumului
dintre laborator și casa mea. (Râsete)
Îmi petreceam, în medie,
trei-patru ore pe zi acolo.
Cred. (Râsete)
Şi m-am întors la programele de animaţie am încercat să concep
nu doar cum ar arăta un muzician robotizat,
dar mai ales cum s-ar mișca.
Arată că nu-i place ce cântă cealaltă persoană.
şi poate arăta orice fel de ritm simte
în acel moment.
Am reușit să obținem bani pentru acest robot, ceea ce a fost grozav.
Să vă arat acum acelaşi tip de performanţă,
de data asta cu un cap social expresiv.
Observaţi
cum robotul ne arată într-adevăr
ritmul pe care îl învață de la om.
Dăm omului impresia că robotul știe ce face
și, de asemenea, schimbă mișcările
de îndată își începe propriul solo.
(Muzică)
Acum se uită la mine să se asigure că-l ascult.
(Muzică)
Acum uitați-vă la refrenul final al piesei
şi acum robotul comunică cu propriul corp,
concentrat pe ce vrea să facă.
Când este pregătit
va coordina acordul final cu mine.
(Muzică)
(Aplauze)
Mulţumesc. Sper că vedeţi cât de mult
această parte a corpului care nu atinge instrumentul
de fapt ajută la performanţa muzicală.
La un moment dat, eram în Atlanta, deci, evident, un rapper
urma să intre în laboratorul nostru.
Acest rapper a venit
şi a improvizat puțin cu robotul.
Şi aici puteţi vedea robotul cum
practic răspunde ritmului
și observaţi două lucruri. Primul, cât de irezistibil este
să te alături roboului în timp își mișcă capul.
şi cum doriţi să vă mișcati capul când el o face.
Şi a doua, chiar dacă rapper-ul e concentrat la iPhone,
de îndată ce robotul se întoarce la el, el se întoarce înapoi
chiar dacă e doar în câmpul vizual periferic
în colţul ochiului, e puternic.
Asta pentru că nu putem ignora
lucruri fizice care mișcă în jurul nostru.
Am evoluat așa.
Dacă aveţi o problemă cu partenerii
care se uită la iPhone sau smartphone prea mult,
aţi putea dori să aveți un robot acolo
să le captați atenţia. (Râsete)
(Muzică)
(Aplauze)
Să prezint ultimul robot
la care am lucrat,
care a rezultat din ceva fel de surprinzător:
La un moment dat oamenilor nu le mai pasă de un robot inteligent,
care poate improviza şi asculta,
cu inteligență integrată la care am muncit ani întregi.
Le-a placut că robotul savura muzica. (Râsete)
Ei nu spuneau că robotul se mișca pe muzică,
ci că robotul se bucura de muzică.
Şi ne-am gândit, de ce să nu luăm această idee,
şi am conceput o nouă piesă de mobilier.
De data asta n-a fost o lampă de birou, ci un dock de difuzor.
E unul din acele lucruri la care conectați smartphone-ul.
M-am gândit, ce se va întâmpla
dacă dock-ul n-ar transmite muzica pentru tine,
ci s-ar și bucura de ea. (Râsete)
Iată câteva teste de animaţie
într-un un stadiu incipient. (Râsete)
Şi asta e imaginea produsului final.
Drop it Like it's Hot
Mult bobbing cu capul.
(Aplauze)
Mult dat din cap.
Încă vedem cum roboții influenţează oamenii.
Şi nu e doar distracţie şi jocuri.
Cauza pentru care îmi pasă atât de mult
de roboții care își folosesc corpul pentru a comunica
şi a se mișca...
Să vă spun un mic secret pe care noi roboticienii îl ascundem.
Fiecare dintre voi va trăi cu un robot
la un moment dat în viaţă.
Undeva în viitorul tău va fi un robot în viaţa ta.
Şi, dacă nu în a ta, atunci în viaţa copiilor tăi.
Vreau ca acești roboți să fie
mai fluenți, mai interesanți, mai grațioși
decât par în prezent.
Pentru asta, roboţii
trebuie să fie mai puţin ca jucătorii de şah,
mai mult ca actorii și ca muzicienii.
Poate că ar trebui să riște și să improvizeze.
Poate ar trebui să anticipeze ce sunteţi pe cale să faceți.
Şi poate că trebuie să poată face greşeli
şi să le corecteze,
pentru că în final suntem oameni.
Și roboţii, fiind mai puţin decât perfecți,
sunt perfecți pentru noi.
Vă mulţumesc.
(Aplauze)