העבודה שלי היא לעצב, לבנות וללמוד
רובוטים שיכולים לתקשר עם אנשים.
אבל הסיפור הזה לא מתחיל ברובוטיקה בכלל,
הוא מתחיל באנימציה.
כשראיתי לראשונה את "לוקסו ג'וניור" של פיקסאר,
נדהמתי מכמות הרגש
שהם מסוגלים להכניס במשהו
טריויאלי כמו מנורת שולחן.
כלומר, הסתכלו עליהם-- בסוף הסרט,
אתה באמת מרגיש משהו כלפי שתי חתיכות ריהוט.
(צחוק)
ואני אמרתי, אני חייב ללמוד איך לעשות את זה.
אז קיבלתי החלטה ממש גרועה לקריירה.
וככה אמא שלי נראתה כשעשיתי את זה.
(צחוק)
עזבתי עבודה טכנולוגית מאוד נוחה בישראל
בחברת תוכנה נחמדה ועברתי לניו יורק
ללמוד אנימציה.
ושם חייתי
בבניין דירות מתמוטט בהארלם עם שותפים.
אני לא משתמש במשפט הזה באופן מטאפורי,
התקרה באמת התמוטטה יום אחד
בסלון שלנו.
תמיד כשעשו כתבות בחדשות על עבירות בנייה בניו יורק,
היו עושים את הדיווח מול הבניין שלנו.
בתור סוג של תפאורה להראות כמה גרוע המצב.
בכל מקרה, במהלך היום הייתי הולך ללימודים ובלילה
הייתי יושב ומצייר פריים אחרי פריים של אנימציה בעיפרון.
ולמדתי שני לקחים מפתיעים--
אחד מהם היה
שכשאתה רוצה לעורר רגשות,
זה לא משנה כל כך איך משהו נראה,
זה הכל בתנועה-- זה בתזמון
של איך הדבר נע..
והשני היה משהו שאחד מהמורים שלנו אמר לנו.
למעשה הוא יצר את הסמור בעידן הקרח.
והוא אמר:
"כאנימטור אתה לא במאי, אתה שחקן."
אז, אם אתה רוצה למצוא את התנועה הנכונה עבור דמות,
אל תחשוב על זה, לך תשתמש בגוף שלך על מנת למצוא את זה--
עמוד מול מראה, שחק את זה
מול מצלמה-- מה שאתה צריך.
ואז תכניס את זה בחזרה לדמות שלך.
שנה לאחר מכן מצאתי את עצמי ב- MIT
בקבוצת החיים הרובוטיים, זו הייתה אחת מהקבוצות הראשונות
שחקרו את מערכות היחסים שבין בני אדם ורובוטים.
ועדיין היה לי את החלום הזה ליצור
מנורת לוקסו ג'וניור אמיתי, מוחשית.
אבל גיליתי שרובוטים לא זזים בכלל
באופן שובה הלב שהייתי רגיל אליו
בלימודי האנימציה שלי.
במקום זה, הם כולם היו--
איך לנסח את זה, הם כולם היו סוג של רובוטיים.
(צחוק)
וחשבתי, מה אם אני אקח את מה שלמדתי בבית הספר לאנימציה,
ואשתמש בזה על מנת לעצב את המנורה הרובוטית שלי.
אז הלכתי ועיצבתי פריים אחרי פריים
לנסות ליצור את הרובוט הזה
לחינני ושובה לב ככל הניתן.
וכאן כשאתם רואים את הרובוט מתקשר איתי
על שולחן.
ואני למעשה מעצב מחדש את הרובוט כך,
מבלי שיהיה ידוע לעצמו,
הוא בערך חופר את הקבר של עצמו על ידי כך שהוא עוזר לי.
(צחוק)
רציתי שזה יהיה פחות מבנה מכני
שנותן לי אור,
ויותר שוליה שימושי ושקט
שתמיד נמצא שם כשאתה זקוק לו ולא ממש מתערב.
וכאשר, לדוגמה, אני מחפש סוללה
שאני לא מצליח למצוא,
בדרך עדינה, הוא מראה לי איפה הסוללה.
אז אתם יכולים להבין את הבלבול שלי כאן.
אני לא שחקן.
ואני רוצה שתבחינו איך
אותו מבנה מכני יכול בנקודה אחת,
רק על ידי הדרך שבה הוא זז, להיראות עדין ואכפתי--
ובמקרה אחר, להיראות אלים ועויין.
וזהו אותו מבנה, רק התנועה שונה.
שחקן: "אתה רוצה לדעת משהו? ובכן, אתה רוצה לדעת משהו?"
"הוא כבר היה מת"
"פשוט שוכב לו ככה, עם עיניים מזוגגות!"
(צחוק)
אבל, לנוע בצורה חיננית זה רק אחת מאבני הבניין של כל המבנה הזה
שנקרא אינטראקציית אדם-רובוט.
באותו זמן עשיתי את הדוקטורט שלי,
עבדתי על עבודת צוות של רובוטים ובני אדם;
צוותים של בני אדם ורובוטים שעובדים יחד.
למדתי את ההנדסה,
הפסיכולוגיה, הפילוסופיה של עבודת צוות.
ובאותו זמן מצאתי את עצמי
במעין סיטואציה של עבודת צוות
עם חבר טוב שלי שלמעשה נמצא פה.
ובסיטואציה הזו אנו יכולים בקלות לדמיין רובוטים
בעתיד הקרוב שנמצאים כאן איתנו.
זה היה לאחר ליל הסדר,
קיפלנו הרבה כיסאות מתקפלים,
ונדהמתי מהמהירות שבה מצאנו את הקצב שלנו.
כל אחד עשה את החלק שלו.
לא היינו צריכים לחלק בינינו את התפקידים.
לא היינו צריכים לתקשר מילולית לגבי זה.
זה פשוט קרה.
ואני חשבתי,
בני אדם ורובוטים בכלל לא נראים ככה.
כשבני אדם ורובוטים מתקשרים זה עם זה,
זה הרבה יותר דומה למשחק שחמט.
האדם עושה דבר מסויים,
הרובוט מנתח את מה שהאדם עשה,
ואז הרובוט מחליט מה לעשות הלאה,
מתכנן ועושה זאת.
ואז האדם מחכה, עד שתורו יגיע שוב.
אז, זה הרבה יותר דומה למשחק שחמט
וזה הגיוני בגלל ששחמט זה נהדר
עבור מתמטיקאים ומדעני מחשב.
זה הכל קשור לניתוח מידע,
קבלת החלטות ותכנון.
אבל רציתי שהרובוט שלי יהיה פחות שחקן שחמט,
ויותר כמו מישהו שעושה
שפשוט מתחבר ועובד יחד.
אז קיבלתי את ההחלטה השניה הנוראית לקריירה שלי:
החלטתי ללמוד משחק במשך סמסטר.
הסתלקתי מלימודי דוקטורט והלכתי לשיעורי משחק.
למעשה השתתפתי במחזה,
אני מקווה שאין וידאו של זה מסתובב עדיין.
והשגתי כל ספר שיכולתי למצוא על משחק,
כולל אחד מהמאה ה-19
שלקחתי מהספרייה.
ונדהמתי לגמרי כיוון שהשם שלי היה השני ברשימה--
השם הקודם היה ב-1889. (צחוק)
והספר הזה כאילו חיכה 100 שנים
על מנת להתגלות מחדש עבור רובוטיקה.
והספר הזה מראה לשחקנים
איך להזיז כל שריר בגוף
כדי להתאים לכל סוג של רגש שהם רוצים להביע.
אבל התגלית האמיתית הייתה
כשלמדתי על משחק מתודי.
זה נהיה מאוד פופולרי במאה ה-20.
ומשחק מתודי אמר, אתה לא צריך לתכנן כל שריר בגוף שלך.
במקום זאת, אתה צריך להשתמש בגוף שלך על מנת למצוא את התנועה הנכונה.
אתה צריך להשתמש בזכרון החושי שלך
על מנת לבנות מחדש את הרגשות ובעצם
לחשוב בעזרת הגוף שלך לשם מציאת ההבעה הנכונה.
לאלתר, לשחק יחד עם השותף שלך לסצינה.
וזה הגיע באותו זמן שבו קראתי על הטרנד הזה
בפסיכולוגיה קוגניטיבית שנקרא תודעה נטועת גוף.
שגם הוא מדבר על אותם רעיונות--
אנו משתמשים בגופנו על מנת לחשוב,
אנחנו לא חושבים רק עם מוחנו ומשתמשים בגופנו על מנת לזוז,
אלא שגם הגוף שלנו נותן משוב לגוף
כדי לייצר את הדרך שבא אנו מתנהגים.
וזה היה כמו מכת ברק.
חזרתי למשרד שלי.
כתבתי את המאמר הזה-- שאף פעם לא באמת פרסמתי
שנקרא "שיעורי משחק עבור אינטליגנציה מלאכותית"
ואפילו לקחתי חודש נוסף
לעשות את מה שהיה אז מחזה התאטרון הראשון
עם אדם ורובוט שמשחקים יחד.
זה מה שראיתם קודם לכן עם השחקנים.
ואני חשבתי:
איך אנחנו יכולים ליצור מודל של אינטליגנציה מלאכותית--
מחשב, מודל ממוחשב--
שיחקה כמה מהרעיונות האלו של אלתור,
של לקיחת סיכונים, של לקיחת צ'אנסים,
אפילו של עשיית טעויות.
אולי זה יכול להוביל לחברי צוות רובוטיים טובים יותר.
אז עבדתי במשך די הרבה זמן על המודלים הללו
ויישמתי אותם על מספר רובוטים.
כאן אתם יכולים לראות דוגמה מאוד מוקדמת
שבה הרובוטים מנסים להשתמש באינטליגניה המלאכותית נטועת הגוף,
על מנת לנסות להתאים עצמם לתנועות שלי עד כמה שניתן,
קצת כמו משחק,
בואו נביט בזה.
אתם יכולים לראות שכשאני מנסה לשגע אותו, הוא נופל בפח.
וזה קצת כמו מה שאפשר לראות ששחקנים עושים
כשהם מנסים להיות דמויות מראה אחד של השני
על מנת למצוא את הסינכרוניזציה הנכונה ביניהם.
ואז, עשיתי עוד ניסוי,
ולקחתי אנשים מהרחוב שישתמשו במנורת השולחן הרובוטית הזאת,
ויבדקו את הרעיון של אינטליגנציה מלאכותית נטועת גוף.
אז, למעשה השתמשתי בשני סוגים של מוח עבור אותו רובוט.
הרובוט הוא אותה מנורה שראיתם,
ושמתי בתוכו שני מוחות.
עבור חצי מהאנשים,
שמתי מוח די מסורתי,
מוח מחושב ורובוטי.
הוא מחכה לתורו, מנתח הכל, הוא מתכנן.
בואו נקרא לו המוח המחושב.
החצי השני קיבלו מוח שהוא יותר המוח של שחקן הבמה הלוקח סיכונים.
בואו נקרא לו המוח ההרפתקני.
הוא לפעמים פועל מבלי לדעת כל מה שיש לדעת.
הוא לפעמים עושה טעויות ומתקן אותן.
ונתתי להם לבצע משימה מאוד מייגעת
שלקחה כמעט 20 דקות
והם היו חייבים לעבוד יחד,
במידה מסויימת מדמים מעיין עבודה של מפעל
של עשיית אותו הדבר באופן חוזרני.
ומה שגיליתי היה שאנשים דווקא אהבו
את הרובוט ההרפתקני.
והם חשבו שהוא היה יותר אינטליגנטי,
יותר מחוייב, חבר צוות יותר טוב,
שתרם להצלחה של הצוות יותר.
הם אפילו קראו לו בכינויים "הוא" ו"היא",
בעוד שאנשים עם המוח המחושב קראו לו "זה".
ואף אחד לא קרא לו "הוא" או "היא".
כשהם דיברו על כך לאחר המשימה
עם המוח ההרפתקני,
הם אמרו, "לקראת הסוף כבר היינו חברים טובים ונתנו אחד לשני כיף מנטלי".
מה שזה לא אומר.
(צחוק) נשמע כואב.
בעוד האנשים עם המוח המחושב
אמרו שהוא היה כמו שולייה עצלן.
הוא עשה רק מה שהוא היה אמור לעשות ולא יותר.
שזה כמעט מה שאנשים מצפים מרובוטים לעשות,
אז הייתי מופתע שלאנשים היו ציפיות גבוהות יותר מהרובוטים
מאשר מה שכל אחד בתעשיית הרובוטיקה חשב שרובוטים צריכים לעשות.
ובמובן כלשהו, חשבתי, אולי הגיע הזמן--
בדיוק כמו שמשחק מתודי שינה את האופן
שבו אנשים חשבו על משחק במאה ה-19,
מללכת מהצורה המאוד מחושבת,
המתוכננת של ההתנהגות,
לצורה יותר אינטואיטיבית, לוקחת סיכונים, נטועת גוף של התנהגות.
אולי זה הזמן שלרובוטים
תהיה את אותה סוג של מהפיכה.
כמה שנים מאוחר יותר,
הייתי בעבודת המחקר הבאה שלי בג'ורג'יה טק באטלנטה,
ועבדתי בקבוצה
שעסקה במוזיקאים רובוטיים.
ואני חשבתי, מוזיקה, זה המקום המושלם
להתבונן בעבודת צוות, תיאום,
תזמון, אלתור--
ובדיוק הצלחנו לגרום לרובוט הזה לנגן מרימבה.
מרימבה, עבור כל מי שהיה כמוני,
זה היה קסילופון עצום עשוי מעץ.
וכאשר התסתכלתי על זה,
הסתכלתי על עבודות אחרות בתחום האלתור הרובוטי-אנושי--
כן, ישנן עוד עבודות בתחום האלתור הרובוטי-אנושי--
והן גם היו קצת כמו משחק שחמט.
האדם היה מנגן,
הרובוט היה מנתח את מה שנוגן,
והיה מאלתר את החלק שלו.
אז, זה מה שמוזיקאים קוראים לו
אינטראקציה של קריאה ותגובה.
וזה גם משתלב היטב, רובוטים ואינטליגנציה מלאכותית.
אבל אני חשבתי, אם אשתמש באותם רעיונות שהשתמשתי בהם
במחזה התיאטרון ובמחקרי עבודת הצוות,
אולי אני יכול לגרום לרובוטים לג'מג'ם ביחד
כמו להקה.
כולם שואבים השראה אחד מהשני, אף אחד לא עוצר לרגע.
וכך, ניסיתי לעשות את אותם הדברים, הפעם עם מוזיקה,
כאשר הרובוט לא באמת יודע
מה הוא עומד לנגן.
הוא פשוט מזיז את הגוף שלו
ומשתמש בהזדמנויות לנגן,
ועושה מה שהמורה שלי לג'אז כשהייתי בן 17 לימדה אותי.
היא אמרה, כשאתה מאלתר,
לפעמים אתה לא יודע מה אתה עושה
ובכל זאת אתה עושה את זה.
וכך ניסיתי ליצור רובוט שלא באמת
יודע מה הוא עושה, אבל הוא בכל זאת עושה את זה.
אז בואו נסתכל על כמה שניות מההופעה הזאת.
כשהרובוט מקשיב למוזיקאי האנושי
ומאלתר.
ואז, הביטו איך המוזיקאי האנושי גם
מגיב למה שהרובוט עושה, ולוקח קצת
מההתנהגות שלו.
ובנקודה מסויימת יכול אפילו להיות מופתע ממה שהרובוט המציא.
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
להיות מוזיקאי זה לא רק כתיבת תווים,
אחרת אף אחד אף פעם לא היה הולך לראות הופעה חיה.
מוזיקאים גם מתקשרים עם הגוף שלהם,
עם חברי להקה אחרים, עם הקהל,
הם משתמשים בגוף שלהם על מנת לבטא את המוזיקה.
ואני חשבתי, כבר יש לנו רובוט מוזיקאי על הבמה,
למה לא להפוך אותו למוזיקאי בוגר ושלם.
והתחלתי לעצב ראש בעל יכולת הבעה חברתית
עבור הרובוט.
הראש למעשה לא נוגע במרימבה,
הוא פשוט מביע את המוזיקה.
אלו סקיצות על מפית מבר באטלנטה,
שהיה ממוקם באופן מסוכן בדיוק במחצית הדרך
בין המעבדה שלי והבית שלי. (צחוק)
אז ביליתי, הייתי אומר בממוצע,
שלוש עד ארבע שעות ביום שם.
אני חושב. (צחוק)
וכאשר חזרתי לכלים של האנימציה שלי וניסיתי להבין
לא רק איך רובוט מוזיקאי רובוטי צריך להיראות,
אלא בעיקר איך מוזיקאי רובוטי צריך להתנועע.
כדי סוג של להראות שהוא לא אוהב את מה שהאדם האחר מנגן--
ואולי להראות איזה קצב הוא מרגיש
באותו הרגע.
אז בסוף השגנו את הכסף לבניית הרובוט הזה, מה שהיה נחמד.
אני הולך להראות לכם עכשיו את אותו סוג של הופעה,
הפעם עם ראש בעל יכול הבעה חברתית.
ושימו לב לדבר אחד--
הרובוט ממש מראה לנו
את הקצב שהוא קולט מבן האדם.
אנחנו גם נותנים לאדם תחושה שהרובוט יודע מה הוא עושה.
וגם אך הוא משנה את האופן שבו הוא מתנועע
ברגע שהוא מתחיל סולו משלו
(מוזיקה)
עכשיו הוא מסתכל עלי לוודא שאני מקשיב.
(מוזיקה)
ועכשיו הביטו באקורד האחרון של היצירה שוב,
והפעם הרובוט מתקשר עם הגוף שלו
כשהוא עסוק בלעשות את הקטע שלו.
וכשהוא מוכן
לתאם את האקורד האחרון איתי.
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
תודה. אני מקווה שאתם רואים עד כמה--
עד כמה החלק הזה של הגוף שלא נוגע בכלי
למעשה עוזר עם ההופעה המוזיקלית.
ובנקודה מסויימת, אנחנו באטלנטה, אז ברור שאיזה ראפר
יבוא למעבדה שלנו בשלב מסויים.
ואיזה ראפר בא
ועשה ג'אם קטן עם הרובוט.
וכאן אפשר לראות את הרובוט
למעשה מגיב לקצב ו--
שימו לב לשני דברים, אחד, כמה קשה להתנגד
להצטרף לרובוט כשהוא מניע את ראשו.
ואתה סוג של רוצה להזיז את הראש שלך כשהוא עושה זאת.
ודבר שני, למרות שהראפר בעצם מרוכז באייפון שלו,
ברגע שהרובוט מסתובב אליו, הוא מסתובב בחזרה.
אז אפילו שזה רק בפרפריה של הראיה שלו--
זה רק בפינת העין שלו-- זה מאוד חזק.
והסיבה היא שאנחנו לא יכולים להתעלם
מדברים פיסיים שזזים בסביבה שלנו.
אנחנו מחווטים ככה.
אז, אם יש לכם בעיה עם נאמר זה שהשותפים שלכם
מסתכלים על האייפונים שלהם יותר מידי, או הסמארטפונים שלהם יותר מדי,
אולי תרצו שיהיה שם רובוט
שישיג את תשומת הלב שלהם. (צחוק)
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
רק כדי להציג את הרובוט האחרון
שעבדנו עליו,
שיצא ממשהו די מפתיע שגילינו:
בשלב מסויים לאנשים לא היה אכפת יותר מזה שהרובוט כל כך אינטליגנטי,
ויכול לאלתר ולהקשיב,
ולעשות את כל הדברים של האינטליגנציה נטועת הגוף שביליתי שנים בפיתוחם.
הם ממש אהבו את זה שהרובוט נהנה מהמוזיקה. (צחוק)
והם לא אמרו שהרובוט נע לפי המוזיקה,
הם אמרו שהרובוט נהנה מהמוזיקה.
ואנחנו חשבנו, למה שלא ניקח את הרעיון הזה,
ועיצבתי פיסת ריהוט חדשה.
הפעם זאת לא היתה מנורת שולחן; זאת הייתה תחנת עגינה עם רמקול.
זה היה אחד מהדברים האלה שאתה מחבר את הסמארטפון שלך אליו.
וחשבתי, מה יקרה
אם הרמקול שלך לא רק ינגן את המוזיקה עבורך,
אלא גם ממש יהנה ממנה. (צחוק)
וכך שוב, הנה כמה מבחני אנימציה
משלב מוקדם. (צחוק)
וכך נראה המוצר הסופי.
("תפילו את זה כאילו שזה חם")
אז, הרבה ראשים מתנועעים מעלה ומטה.
(מחיאות כפיים)
הרבה ראשים מתנועעים מעלה ומטה בקהל,
אז עדיין אפשר לראות שרובוטים משפיעים על אנשים.
וזה לא רק כיף ומשחקים.
אני חושב שאחת מהסיבות שאכפת לי כל כך
לגבי רובוטים שמשתמשים בגופם על מנת לתקשר
ומשתמשים בגופם על מנת לזוז--
ואני הולך לגלות לכם סוד קטן שאנחנו הרובוטיקאים מסתירים--
היא שכל אחד מכם הולך לחיות עם רובוט
בשלב מסויים בחייכם.
איפשהו בעתיד שלכם הולך להיות רובוט בחייכם.
ואם לא שלכם, אז של הילדים שלכם.
ואני רוצה שהרובוטים האלה יהיו--
יהיו יותר זורמים, יותר כובשים, יותר חינניים
מאיך שהם כיום.
ולשם כך אני חושב שרובוטים אולי
צריכים להיות פחות כמו שחקני שחמט
ויותר כמו שחקני במה ומוזיקאים.
אולי הם צריכים להיות מסוגלים לקחת צ'אנסים ולאלתר.
ואולי הם צריכים להיות מסוגלים לצפות את מה שאתם עומדים לעשות.
ואולי הם צריכים להיות מסוגלים לעשות טעויות
ולתקן אותן,
כיוון שבסופו של דבר אנחנו אנושיים.
ואולי בתור בני אנוש, רובוטים שהם קצת פחות ממושלמים
הם בדיוק מושלמים עבורנו.
תודה.
(מחיאות כפיים)