Oamenii folosesc mijloacele de comunicare pentru a vorbi despre sex de mult timp.
Scrisori de dragoste, sex la telefon, poze indecente.
Există chiar o poveste a unei fete ce a fugit cu un bărbat
pe care l-a cunoscut prin intermediul telegrafului în 1886.
Astăzi avem sexting, iar eu sunt o expertă în sexting.
Nu un sexter expert.
(Râsete)
Știu ce înseamnă asta, cred că și voi.
[E un penis]
(Râsete)
Studiez sextingul de când mass-media a atras atenția asupra lui în 2008.
Am scris o carte despre panica morală privind sextingul.
Și iată ce am aflat:
majoritatea oamenilor se îngrijorează de lucrul greșit.
Încearcă să împiedice complet existența sextingul.
Dar permiteți-mi să vă întreb:
atâta timp cât e complet consensual, care e problema cu sextingul?
Oamenilor le plac tot felul de lucruri care vouă s-ar putea să nu vă placă,
cum ar fi brânza albastră sau coriandrul.
(Râsete)
Sextingul e cu siguranță riscant, ca orice lucru care e distractiv,
dar atâta timp cât nu trimiteți o imagine cuiva care nu vrea să o primească,
nu e nimic rău.
Ce cred eu că e o problemă serioasă,
e atunci când oamenii distribuie imaginile private ale altora
fără permisiunea lor.
Și în loc să vă faceți griji pentru sexting,
cred că ar trebui să ne gândim mai mult la confidențialitatea digitală.
Cheia e consimțământul.
În prezent, majoritatea oamenilor se gândesc la sexting
fără a se gândi deloc la consimțământ.
Știați că în prezent incriminăm sextingul în cazul adolescenților?
Poate fi o infracțiune, deoarece e considerată pornografie infantilă
dacă e o imagine cu cineva sub 18 ani,
și nici nu contează
dacă și-au făcut acea poză singuri și au distribuit-o de bunăvoie.
Așadar, ajungem în această situație juridică bizară,
în care doi tineri de 17 ani pot face sex legal în majoritatea statelor din SUA,
dar nu se pot fotografia.
Unele state au încercat, de asemenea, să declare sextingul drept infracțiune,
dar aceste legi repetă aceeași problemă,
deoarece continuă să declare ilegal sextingul consensual.
Nu are sens să încerci să interzici complet sextingul,
încercând să rezolvi încălcarea confidențialității.
E ca și cum am spune:
hai să rezolvăm problema violurilor declarând întâlnirile ilegale.
Majoritatea tinerilor nu sunt arestați pentru sexting, dar ghici cine e arestat?
Adesea sunt adolescenții care nu sunt plăcuți de părinții partenerului.
Și asta poate din cauza prejudecăților de clasă, a rasismului sau a homofobiei.
Majoritatea procurorilor sunt, desigur, suficient de deștepți
să nu acuze tinerii de pornografie infantilă, dar unii o fac.
Potrivit cercetătorilor de la Universitatea din New Hampshire,
7% din totalul arestărilor de posesie de pornografie infantilă sunt adolescenți,
care fac sexting consensual cu alți adolescenți.
Pornografia infantilă e o infracțiune gravă,
dar nu e același lucru cu sextingul adolescenților.
Părinții și profesorii răspund, de asemenea, la sexting
fără să se gândească prea mult la consimțământ.
Mesajul lor pentru adolescenți e adesea: pur și simplu nu o faceți.
Și sunt total de acord, există riscuri legale grave
și, desigur, potențialul încălcării vieții private.
Iar când voi erați adolescenți,
sunt sigură că făceați exact ce vi se spunea, nu?
Probabil vă gândiți: copilul meu nu ar face niciodată sexting.
Și e adevărat, poate că micul tău înger nu face sexting,
pentru că doar 33%
dintre cei între 16 și 17 ani fac sexting.
Scuze, dar când vor fi mai mari, probabil că vor face sexting.
Fiecare studiu indică o rată de peste 50% a celor între 18-24 de ani.
Și de cele mai multe ori, nimic nu merge prost.
Oamenii mă întreabă mereu: nu e totuși sextingul periculos?
E ca și cum ți-ai lăsa portofelul pe o bancă din parc
și nu te-ai aștepta să fie furat dacă faceți asta, nu-i așa?
Iată cum înțeleg eu asta:
sextingul e ca și cum v-ați lăsa portofelul în casa prietenului.
Dacă vă întoarceți a doua zi
și toți banii au dispărut,
trebuie să îi dați papucii acelui tip.
(Râsete)
Deci, în loc să criminalizați sextingul,
încercând să preveniți aceste încălcări de confidențialitate,
în schimb, trebuie să ne concentrăm pe consimțământ,
pe modul în care înțelegem distribuirea informațiilor noastre private.
Fiecare nouă tehnologie ridică probleme de confidențialitate.
De fapt, în SUA primele dezbateri majore despre confidențialitate
au fost ca răspuns la tehnologiile relativ noi atunci.
La sfârșitul anilor 1800, oamenii erau îngrijorați de aparatul foto,
care era brusc mai portabil ca niciodată,
și de articolele de bârfe din ziare.
Erau îngrijorați că aparatul foto captează informații despre ei,
le scoate din context și le răspândește.
Sună familiar?
E exact ce ne preocupă acum cu rețelele de socializare și camerele de pe drone,
și, desigur, sextingul.
Iar aceste temeri legate de tehnologie
au sens,
deoarece tehnologiile pot amplifica și scoate la suprafață
cele mai rele calități și comportamente.
Dar există soluții.
Și am mai trecut prin asta cu o tehnologie nouă și periculoasă.
În 1908, Ford a introdus mașina Model T.
Rata mortalității în trafic a crescut.
A fost o problemă serioasă; pare foarte sigură, nu?
Prima noastră soluție a fost să încercăm să schimbăm comportamentul șoferilor,
astfel că am impus limite de viteză și amenzi.
Dar în următoarele decenii,
am început să conștientizăm că tehnologia mașinii în sine nu e neutră.
Am putea proiecta mașina pentru a o face mai sigură.
Astfel, în anii 1920, am făcut parbrize rezistente la spargere.
În anii 1950, centurile de siguranță.
Iar în anii ’90, airbagurile.
Toate aceste trei domenii:
legile, indivizii și industria s-au reunit de-a lungul timpului
pentru a ajuta la rezolvarea problemei pe care o provoacă o nouă tehnologie.
Și putem face același lucru cu confidențialitatea digitală.
Desigur, revenim la consimțământ.
Iată ideea.
Înainte ca cineva să vă poată distribui informațiile private,
ar trebui să obțină permisiunea voastră.
Această idee a consimțământului afirmativ vine de la activiștii anti-viol
care ne spun că avem nevoie de consimțământ pentru fiecare act sexual.
Și avem standarde cu adevărat ridicate pentru consimțământ în multe alte domenii.
Gândiți-vă că urmează să fiți operat.
Medicul vostru trebuie să se asigure
că voi consimțiți în mod conștient acea procedură medicală.
Acesta nu e tipul de consimțământ ca în cazul Termenilor de Servicii iTunes
când derulați până în partea de jos și sunteți de acord cu orice.
(Râsete)
Dacă ne gândim mai mult la consimțământ, vom avea legi mai bune pentru intimitate.
În acest moment, nu avem atât de multe protecții.
Dacă fostul soț sau fosta soție sunt o niște persoane groaznice,
pot lua fotografiile voastre nud și le poate încărca pe un site porno.
Poate fi foarte greu să eliminați acele imagini.
Și în multe state,
aveți un avantaj dacă v-ați făcut singur pozele,
deoarece astfel puteți depune o cerere pentru drepturi de autor.
(Râsete)
În acest moment, dacă cineva vă încalcă confidențialitatea,
indiferent dacă e o persoană sau o companie sau NSA,
puteți încerca să intentați un proces,
deși e posibil să nu aveți succes,
pentru că multe instanțe consideră că intimitatea digitală e imposibilă.
Deci nu sunt dispuse să pedepsească pe nimeni pentru încălcarea ei.
Încă sunt întrebată mereu:
nu estompează cumva o imagine digitală demarcația dintre public și privat
pentru că e digitală?
Nu! Nu!
Tot ce e digital nu e în mod automat public.
Nu are sens.
După cum ne spune eruditul juridic al NYU, Helen Nissenbaum,
avem legi, politici și norme
care protejează tot felul de informații private,
și nu contează dacă sunt digitale sau nu.
Toate înregistrările de sănătate sunt digitalizate,
dar medicul vostru nu le poate împărtăși cu nimeni.
Toate informațiile voastre financiare sunt păstrate în baze de date digitale,
dar banca voastră nu poate posta online istoricul achizițiilor tale.
Niște legi mai bune pot rezolva
încălcările de confidențialitate după ce au loc,
dar cel mai ușor lucru ce îl putem face e să facem câteva schimbări personale
pentru a ajuta la protejarea vieților noastre private.
Ni se spune mereu că confidențialitate
e responsabilitatea noastră proprie, unică, individuală.
Ni se spune să monitorizăm, să actualizăm constant setările de confidențialitate.
Ni se spune să nu partajăm niciodată nimic din ce nu am dori să vadă întreaga lume.
Asta nu are niciun sens.
Mediul digital e un mediu social
și împărtășim lucruri cu oamenii în care avem încredere în fiecare zi.
După cum susține cercetătorul de la Princeton, Janet Vertesi,
datele noastre și confidențialitatea noastră nu sunt doar personale,
de fapt sunt interpersonale.
Un lucru pe care îl puteți face și care e foarte ușor
e să cereți permisiunea înainte de a distribui informațiile altcuiva.
Dacă doriți să postați online o fotografie cu cineva, cereți-i permisiunea.
Dacă doriți să copiați un e-mail,
cereți permisiunea.
Și dacă doriți să distribuiți selfie-ul nud al cuiva,
evident, cereți-i permisiunea.
Aceste schimbări individuale ne pot ajuta să ne protejăm reciproc intimitatea,
dar de asemenea avem nevoie și de companii tehnologice la bord.
Companiile au foarte puține stimulente pentru a ne proteja confidențialitatea,
deoarece modelul lor de afaceri presupune ca noi să distribuim totul
cât mai multor oameni.
Chiar acum, dacă vă trimit o imagine,
o puteți transmite oricui doriți.
Dar dacă aș putea decide dacă acea imaginea poate fi transmisă sau nu?
Asta v-ar spune că nu aveți permisiunea mea de a trimite această imagine.
Facem acest lucru tot timpul pentru a proteja drepturile de autor.
Când cumpărați o carte electronică, nu o puteți trimite la mai multe persoane.
Atunci de ce să nu încercăm asta și cu telefoanele mobile?
Ce putem face e să cerem companiilor tehnologice să adauge aceste protecții
ca implicite pentru dispozitivele și platformele noastre.
Până la urmă, puteți alege culoarea mașinii voastre,
dar airbag-urile sunt întotdeauna standard.
Dacă nu ne gândim la confidențialitatea și consimțământul digital,
pot exista consecințe grave.
A existat o adolescentă în Ohio,
hai să o numim Jennifer, de dragul confidențialității.
Ea a distribuit fotografii nud prietenul ei de liceu,
crezând că poate avea încredere în el.
Din păcate, el a trădat-o
și i-a trimis fotografiile în întreaga școală.
Jennifer a fost jenată și umilită,
dar în loc să fie compătimită, colegii de clasă au hărțuit-o.
Au numit-o târfă și curvă
și i-au făcut viața mizerabilă.
Jennifer a început să lipsească de la școală, iar notele ei au scăzut.
În cele din urmă, Jennifer a decis să-și curme propria viață.
Jennifer nu a făcut nimic rău.
Tot ce a făcut a fost să trimită o poză nud
cuiva în care a crezut că poate avea încredere.
Și totuși, legile noastre
spun că a comis o infracțiune oribilă echivalentă cu pornografia infantilă.
Normele noastre sexuale
spun că prin producerea acestei imagini nud cu ea însăși,
a făcut cumva cel mai oribil și rușinos lucru.
Și când presupunem că e imposibilă confidențialitatea în mediul digital,
ștergem complet și scuzăm comportamentul foarte rău al iubitului ei.
Oamenii continuă să le spună victimelor încălcărilor de confidențialitate:
„La ce te-ai gândit?
Nu ar fi trebuit să trimiți niciodată acea imagine.”
Dacă încercați să vă dați seama ce să spuneți în schimb, încercați asta.
Imaginați-vă că vă întâlniți cu un prieten
care și-a rupt piciorul la schi.
Și-a asumat riscul să facă ceva distractiv și nu s-a terminat bine.
Dar probabil că nu veți fi ticălosul care spune:
„Ei bine, cred că nu ar fi trebuit să mergi la schi, nu?”
Dacă ne gândim mai mult la consimțământ,
putem vedea că victimele încălcărilor de confidențialitate
merită compasiunea noastră,
nu încriminare, rușine, hărțuire sau pedepse.
Putem sprijini victimele și putem preveni unele încălcări de confidențialitate,
făcând aceste modificări legale, individuale și tehnologice.
Deoarece problema nu e sextingul, problema e confidențialitatea digitală.
Și o soluție e consimțământul.
Așadar, data viitoare când vine o victimă a unei încălcări de confidențialitate,
în loc să o învinovățim, să facem asta în schimb:
haideți să ne schimbăm ideile despre confidențialitatea digitală,
și să răspundem cu compasiune.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)