Džozef Keler je imao običaj da džogira oko studentskog doma u Stenfordu
i bio je zapanjen tolikim ženama koje su tamo takođe džogirale.
Zašto su se njihovi konjski repovi tako ljuljali sa strane na stranu?
Kako je bio matematičar, rešio je da razume zašto.
(Smeh)
Profesoru Keleru su mnoge stvari budile radoznalost:
zašto iz čajnika kaplje
ili kako se kišne gliste uvijaju.
Do pre nekoliko meseci, nisam čuo za Džozefa Kelera.
Čitao sam o njemu u Njujork Tajmsu,
u čituljama.
Tajms je imao pola stranice uvodnog teksta posvećenog njemu,
za šta možete pretpostaviti da je izvanredan prostor
za novine njihovog ugleda.
Čitam čitulje skoro svaki dan.
Moja žena s razlogom misli da sam prilično morbidan
jer počinjem dan uz kajganu i „da vidimo ko je umro danas.“
(Smeh)
Ali ako razmislite o tome,
na prednjoj strani novina obično su loše vesti
i ukazuje se na čovekove neuspehe.
Primer u kome loše vesti ukazuju na dostignuće
je na kraju novina, u čituljama.
U svom svakodnevnom poslu,
upravljam kompanijom koja se fokusira na buduće uvide
koje trgovci mogu da izvedu iz prošlih podataka -
nešto poput analize u retrovizoru.
Počeli smo da razmišljamo
šta bi bilo kada bismo stavili u retrovizor čitulje iz „Njujork Tajmsa“?
Da li je tu bilo lekcija o tome kako da vam istaknu čitulju -
čak i ako niste tu da biste u tome uživali?
(Smeh)
Da li bi to bolje išlo uz kajganu?
(Smeh)
Tako smo pogledali podatke.
Dve hiljade tekstova urednika, neplaćenih čitulja
tokom perioda od 20 meseci između 2015. i 2016. godine.
Čemu nas je ovih 2 000 smrti, odnosno života, naučilo?
Pa, prvo smo pogledali reči.
Ovo ovde je jedan naslov čitulje.
To je čitulja neverovatnog Lija Guangjaoa.
Ako uklonite početak i kraj,
ostaje vam lepo sročeni opis
koji nastoji da, u samo nekoliko reči, obuhvati dostignuće jednog životnog veka.
Samo gledanje ovoga je fascinantno.
Evo nekoliko poznatih, ljudi koji su umrli tokom poslednje dve godine.
Pokušajte da pogodite ko su.
[Umetnik koji se opirao svrstavanju u žanr]
To je Prins.
[Titan boksa i 20. veka]
O, da.
[Muhamed Ali]
[Inovativni arhitekta]
Zaha Hadid.
Uzeli smo ove opise
i sproveli ono što se naziva obrada prirodnog jezika,
gde ubacite ovo u program,
a on izbacuje suvišne reči -
članove, „i“ - one reči koje lako možete da pokažete u igri pantomime -
i ostavlja vam najznačajnije reči.
Ovo smo uradili ne samo za ova četiri,
već za svih 2 000 opisa.
Ovako to izgleda.
Film, pozorište, muzika, ples i, naravno, umetnost, su veoma zastupljeni.
Preko 40 procenata.
Morate se zapitati zašto u toliko mnogo društava
insistiramo da se naša deca bave
inženjerstvom, medicinom, biznisom ili pravom
da bi ih smatrali uspešnim.
Dok smo kod zanimanja,
razmotrimo godine -
prosečne godine u kojima su ostvarili nešto.
Taj broj je 37.
To znači da morate da čekate 37 godina
pre svog prvog značajnog dostignuća po kome će vas pamtiti -
u proseku -
44 godine kasnije, kada umrete u 81. godini -
u proseku.
(Smeh)
To se zove strpljenje.
(Smeh)
Naravno, to se razlikuje u zavisnosti od zanimanja.
Ako ste sportska zvezda,
verovatno ćete dostići vrhunac u svojim 20-im godinama.
A ako ste u 40-im kao ja,
možete se priključiti zabavnom svetu politike.
(Smeh)
Političari ostvare svoje prvo, a ponekad i jedino delo vredno pohvale,
sredinom 40-ih godina.
(Smeh)
Ako se pitate ko su „ostali“,
evo nekih primera.
Zar nije fascinantno šta ljudi rade
i po čemu ostaju upamćeni?
(Smeh)
Naša radoznalost je uhvatila zamah
i rešili smo da analiziramo i više od opisa.
Uneli smo čitav prvi pasus svih 2 000 čitulja,
ali smo to uradili zasebno za dve grupe ljudi -
za ljude koji su poznati i one koji nisu poznati.
Poznati ljudi - Prins, Ali, Zaha Hadid -
ljudi koji nisu poznati su osobe poput Džoslin Kuper,
Velečasni Kari
i Lorna Keli.
Spreman sam da se kladim da niste čuli većinu njihovih imena.
Neverovatni su ljudi, fantastična dostignuća, ali nisu poznati.
Dakle, šta ako analiziramo ove dve grupe odvojeno -
poznate i nepoznate?
Šta bi nam to pokazalo?
Pogledajte.
Dve stvari mi upadaju u oči.
Prvo:
„Džon“
(Smeh)
Ko god se ovde zove Džon treba da zahvali svojim roditeljima -
(Smeh)
i podseti decu da izrežu njegovu čitulju kad ga više ne bude.
Drugo:
„pomoć“.
Otkrili smo mnogo lekcija iz kvalitetno proživljenih života
i ono čemu nas mogu naučiti ti ljudi ovekovečeni u štampi.
Ova vežba je bila fascinantno svedočanstvo kaleidoskopa koji predstavlja život,
a još fascinantnija
bila je činjenica da je velika većina čitulja
isticala poznate i nepoznate ljude,
koji su uradili naizgled izuzetne stvari.
Napravili su pozitivan trag u strukturi života.
Pomogli su.
Zato se zapitajte kad se vratite svom svakodnevnom životu
kako koristite svoje talente da biste pomogli društvu.
Jer je ovde najsnažnija lekcija da bi,
ako bi više ljudi živelo svoj život nastojeći da budu poznati nakon smrti,
svet bi bio mnogo bolje mesto.
Hvala.
(Aplauz)