Joseph Keller obișnuia să alerge prin campusul din Stanford,
și a fost fascinat de toate femeile care alergau pe acolo.
De ce li se legăna părul prins în coadă în modul acela?
Fiind matematician, și-a pus în minte să afle asta!
(Râsete)
Prof. Keller era curios cu privire la multe lucruri:
de ce picură ceainicele,
sau cum se răsucesc râmele.
Până acum câteva săptămâni nu auzisem de Joseph Keller.
Am citit despre el în New York Times,
în necrologuri.
Times avea o jumătate de pagină din editorial dedicată lui,
ceea ce vă imaginați că e un spațiu premium pentru un astfel de ziar.
Citesc necrologurile aproape zilnic.
Soția mea, și e de înțeles, crede că e morbid
să îmi încep ziua cu o omletă și un „hai să vedem cine a murit astăzi".
(Râsete)
Dar dacă te gândești,
pe prima pagină a unui ziar sunt de obicei știrile rele,
și eșecurile unora faimoși.
Partea unde veștile proaste duc la realizări
se află la finalul ziarului, în necrologuri.
Slujba mea zilnică e să conduc o companie care determină viitorul
folosind indicatori din datele din trecut,
un fel de analiză în oglindă, retrospectivă.
Am început să ne gândim:
cum ar fi să avem o oglindă a necrologurilor din New York Times?
Ar fi lecții despre cum să îți ajungă necrologul publicat,
chiar dacă nu vei mai fi aici să te bucuri de el?
(Râsete)
Oare merge asta mai bine cu omletă?
(Râsete)
Așa că ne-am uitat la date.
2.000 de editoriale, necrologuri neplătite
într-o perioadă de 20 de luni între 2015 și 2016.
Ce au aceste 2.000 de morți, sau mai degrabă vieți, să ne învețe?
Păi, ne-am uitat mai întâi la cuvinte.
Acesta este un titlu de necrolog.
Acesta e al magnificului Lee Kuan Yew.
Dacă ștergi începutul și sfârșitul,
rămâi cu o descriere în cuvinte frumoase
care încearcă, pe scurt, să cuprindă o reușită sau o viață întreagă.
E fascinant doar să te uiți la acestea.
Aici sunt câțiva oameni faimoși care au murit în ultimii 2 ani.
Încercați să ghiciți cine sunt.
[Un artist care a sfidat Genul]
Acesta este Prince.
[Titanul boxului și al secolului XX]
Oh, da.
[Muhammad Ali]
[Arhitect revoluționar]
Zaha Hadid.
Am luat deci aceste descrieri
și am făcut ce se numește procesarea limbii naturale,
unde introduci astea într-un program,
dă la o parte cuvintele de legătură
„a", „și" genul de cuvinte ușor de mimat la „Mima"
și le lasă pe cele mai importante.
Și nu am făcut-o numai cu cele patru,
ci cu toate cele 2.000 de descrieri.
Iată ce a ieșit.
Film, teatru, muzică, dans, și desigur, artă, sunt imense.
Peste 40 la sută.
Trebuie să te întrebi de ce în așa de multe societăți
insistăm ca odraslele noastre să aleagă inginerie, medicină sau drept,
ca să fie formați pentru succes.
Că tot vorbim de profesii,
să ne uităm la vârste,
la vârsta medie la care au parte de reușită.
Numărul acela este 37.
Ceea ce înseamnă că trebuie să aștepți 37 de ani
până să ai prima reușită semnificativă pentru care rămâi în memorie,
în medie, 44 de ani mai târziu, când mori la vârsta de 81 de ani.
În medie...
(Râsete)
Te învață să ai răbdare.
(Râsete)
Desigur, asta variază în funcție de meserie.
Dacă ești un sportiv
e posibil să ajungi la apogeu la 20 de ani.
Dacă ai cam 40 de ani, ca mine,
poți intra în lumea minunată a politicii
(Râsete)
Politicienii fac primul și uneori singurul lucru lăudabil în jur de 45 de ani.
(Râsete)
Dacă vă întrebați cine sunt „ceilalți",
avem aici niște exemple.
Nu e fascinant ce fac oamenii
și pentru ce lucruri sunt amintiți?
(Râsete)
Curiozitatea noastră era în exces
și am vrut să analizăm mai mult decât descrierile.
Așa că ne-am apucat de primele paragrafe din toate cele 2.000 de necrologuri,
dar am făcut asta pe două categorii de oameni:
oameni faimoși și oameni care nu sunt faimoși.
Oameni faimoși: Prince, Ali, Zaha Hadid,
oameni care nu sunt faimoși precum Jocelyn Cooper,
Preotul Curry
sau Lorna Kelly.
Sunt gata să fac pariu că nu ați auzit de niciunul.
Oameni minunați, realizări fantastice, dar nu sunt faimoși.
Deci, ce va rezulta dacă analizăm categoriile separat:
faimoși și necunoscuți?
Ce ne-ar spune asta?
Uitați-vă.
Două lucruri îmi sar în ochi.
Primul:
„John".
(Râsete)
Cei care vă numiți John ar trebui să mulțumiți părinților voștri.
(Râsete)
Și amintiți-le copiilor să vă decupeze necrologul când muriți.
Al doilea:
"Ajutor".
Am descoperit foarte multe lecții în viețile trăite bine
și ce ne pot învăța cei imortalizați în ziar.
Exercițiul a fost o mărturie fascinantă a acestui caleidoscop ce este viața,
și mai fascinant e faptul
că majoritatea copleșitoare a necrologurilor
erau a unor oameni faimoși și necunoscuți
care se pare că au făcut lucruri extraordinare.
Au lăsat o urmă pozitivă în țesătura vieții.
Au ajutat.
Deci întrebați-vă, în viața de zi cu zi:
Cum îmi folosesc eu talentul ca să ajut societatea?
Pentru că lecția cea mai importantă este
că dacă mai mulți oameni și-ar trăi viața încercând să fie faimoși prin moarte,
lumea ar fi un loc mult mai bun.
Mulțumesc!
(Aplauze)