הייתי שוטר במשך הרבה הרבה זמן.
ואתם רואים את הדפים האלה ביד שלי מפני שאני גם מטיף שחור.
(צחוק)
ואם אתם יודעים משהו בנוגע למטיפים שחורים,
אנחנו נסגור ואז נמשיך עוד עשרים דקות.
(צחוק)
אז אני צריך את זה כדי להמשיך לדחוף את זה קדימה.
הייתי שוטר במשך זמן רב,
ואני מתכוון שאני מגיע לפני שהטכנולוגיה הגיעה.
אני מדבר על לפני הזימוניות.
(צחוק)
תצחקו אם אתם רוצים, אבל אני אומר את האמת.
אני מגיע לפני המלחמה שלנו באחינו האנשים -- אני מתכוון, המלחמה בסמים.
אני מלפני כל זה.
אני מלפני כל כל הרבה
ועברתי עליות ומורדות
ועברתי זמנים טובים וקשים,
ועדיין אני לגמרי אוהב להיות שוטר.
אני אוהב להיות שוטר מפני שזו תמיד היתה קריאה בשבילי
ומעולם לא עבודה.
ואפילו עם זה,
האמת האישית שלי היא שהמשטרה במשבר.
זה משבר בלתי נראה,
והוא היה במשך הרבה הרבה שנים.
למרות שאנחנו במשטרה אומרים,
"אתם יודעים מה? אנחנו לא יכולים לעצור את הדרך שלנו החוצה מזה."
אנחנו אומרים באכיפת החוק דברים כמו,
"כן, זה חוקי לעשות פרופיל."
אתם יודעים מה?
באכיפת החוק, אנחנו אפילו מסכימים שאנחנו צריכים לאמץ את החשיבה הזו
ולהפוך ליותר מוכוונים לשיטור קהילתי.
ועדיין כל הזמן, עדיין,
אנחנו ממשיכים באותה דרך,
אותה דרך שמנוגדת לכל מה שרק הודינו בו.
וכך זו הסיבה בשבילי, לפני מספר שנים.
מפני שהתעייפתי מהגזענות, התעייפתי מהאפליה,
התעייפתי מה"איזמים" והשיזמים.
הייתי כל כך עייף.
הייתי עייף מהמעגל האכזרי,
והייתי עייף ממנו אפילו בסוכנות האהובה
במחלקה שאני עדיין אוהב היום.
וכך אשתי ואני, התיישבנו
והחלטנו ויעדנו תאריך בו נפרוש.
נפרוש ונלך אל השקיעה,
אולי נשמש בכמורה כל הזמן, אוהב את אשתי הרבה זמן.
כולכם יודעים על מה אני מדבר.
(צחוק)
אבל החלטנו שאני אפרוש.
אבל אז היה כוח גדול ממני.
היתה אהבה לעיר
שאהבתי, שגדלתי בה, וחונכתי בה --
עיר שמשכה את ליבי חזרה למערכת.
אז לא פרשנו.
לא פרשנו
וכך מה שקרה היה,
במשך הייתי אומר ה 18, 19 חודשים,
הייתה לי התשוקה ליישם שיטור קיצוני.
וכך עכשיו, במשך 19 החודשים הבאים,
עברתי, והתעליתי מלהיות סמל סמים --
מוכן לפרוש כסמל סמים --
ועברתי מרמה לרמה לרמה,
עד שמצאתי את עצמי כמפקד מחוז,
מפקד של המחוז הכי גרוע בעיר בולטימור.
אנחנו קוראים לזה המחוז המזרחי,
המחוז הכי אלים,
המחוז הכי מרושש --
46 אחוז אבטלה במחוז זה.
הדרוג הלאומי באותו זמן,
הדרוג הלאומי, דרוג האיידס והשחפת,
היה תמיד ברשימת עשרת הגבוהים
למיקוד לערים ברחבי המדינה,
או פשוט מיקודים ברחבי הארץ.
עשרת הגבוהים -- לא אמרתי מדינה, לא אמרתי עיר --
השכונה הקטנה ההיא.
ואמרתי, אתם יודעים מה? אנחנו חייבים לעשות משהו שונה,
אנחנו צריכים לחשוב רדיקלי.
אנחנו חייבים לחשוב מחוץ לקופסה.
וכך כדי להביא שינוי שרציתי נואשות
והרגשתי נואשות בליבי,
הייתי צריך להתחיל להקשיב לרוח הפנימית הזו.
הייתי צריך להתחיל להקשיב לאיש הזה שבפנים
שהלך נגד כל מה שאומנתי לעשות.
אבל בכל זאת עשינו את זה.
עדיין עשינו את זה בגלל שהאזנו לרוח הפנימית,
מפני שהבנתי את זה:
אם רציתי לראות רפורמה אמיתית במשטרה
בקהילות שהיתה לי סמכות בהן על בטיחות הציבור,
היינו צריכים לשנות את החשיבה המסריחה שלנו.
היינו צריכים לשנות אותה.
וכך מה שעשינו זה שהתחלנו לחשוב הוליסטית
ולא צבאית.
אז חשבנו אחרת.
והתחלנו להבין
שזה לעולם לא יוכל להיות ולעולם לא היה צריך להיות
אנחנו נגדם.
וכך החלטתי להגיע לצומת ההיא
בה אוכל לפגוש את כל המעמדות, כל המינים, כל הפלגים, כל הצבעים;
שם הייתי נפגש עם העסקים והמאמינים,
והמכורים, והרופאים,
והייתי נפגש עם כל האנשים
שיצרו את הקהילות שהייתי אחראי להן.
אז נפגשתי איתם והתחלתי להקשיב.
הבינו, למשטרה יש בעיה.
מלמעלה, אנחנו רוצים להביא דברים לקהילה
ולהעלות אסטרטגיות ופריסות ראוותניות ,
אבל אנחנו מעולם לא מדברים עם הקהילה עליהן,
ואנחנו דוחפים אותם לתוך הקהילה ואומרים, "קחו את זה."
אבל אמרנו שניפתר מהחשיבה המסריחה,
אז דיברנו עם הקהילות שלנו.
אמרנו, "זה שולחן הקהילה שלכם.
אנחנו נוסיף כיסא. אנחנו רוצים לשמוע ממכם.
מה יעבוד בקהילה שלכם?"
ואז דברים טובים החלו לקרות.
הבינו, הנה העניין:
הייתי צריך למצוא דרך להעביר 130 שוטרים שהיו תחת פיקודי
מלהיות משתלטים על קהילות
ללהיות שותפים.
הייתי צריך להבין איך לעשות את זה.
מפני שהנה הדבר המשוגע:
באכיפת חוק, התפתחנו למשהו מדהים.
שמעו, הפכנו למגינים מעולים.
אנחנו יודעים איך להגן עליכם.
אבל אימנו את הזרוע הזו כל כך , כל כך הרבה,
אם הייתי במחלקת משטרה טבעית
והייתי מייצג את המשטרה,
הייתם רואים את הזרוע המדהימה, היפייפיה, בת 58 הסנטימטרים.
(צחוק)
זה יפה, לא? היא חתוכה.
בלי שומן עליה. מממ היא נראית טוב. היא פשוט נראית טוב!
(צחוק)
זו זרוע מעולה -- הגנה!
זה מי שאנחנו, אבל התאמנו בזה כל כך הרבה לפעמים
שהיא הובילה לניצול לרע.
זה הוביל לקרירות וחוסר זהירות ולהפוך אותנו ללא אנושיים.
ושכחנו
שהמנטרה לרוחב המדינה הזו
היא להגן ולשרת.
כולכם לא יודעים את זה? להגן ולשרת.
(צחוק)
אז אתם מביטים בזרוע השניה,
ואז אתם מביטים בה ו... הנה היא.
(צחוק)
אתם יודעים, זה סוג של חלש.
זה נראה חלוש.
זה קמל ומת
מפני שהשקענו כל כך הרבה בזרוע המגנה שלנו.
אבל שכחנו לטפל בקהילות שלנו
כאילו הן הלקוחות שלנו;
כאילו הם הבנים והבנות שלנו, האחים והאחיות שלנו,
אימנו ואבינו.
וכך איך שהוא, בדרך,
יצאנו מאיזון.
ובגלל שאנחנו גאים במקצוע שלנו,
זה מאוד קשה לנו להביט במראה ולראות את הטעויות שלנו.
זה אפילו קשה יותר לעשות שינוי.
וכך, כשאני מנסה למהר ולעבור את זה,
אני צריך להגיד את זה:
אבל זה לא רק אכיפת חוק,
מפני שכל אחד מאיתנו יוצר קהילה.
כל אחד יוצר קהילה.
וכקהילות -- אני יכול להגיד את זה? --
שמנו יותר מדי אחריות על אכיפת החוק.
יותר מדי.
(מחיאות כפיים)
ואז יש לנו את עזות המצח והחוצפה להתרגז
על אוכפי החוק כשאנחנו פועלים.
אין דרך בעולם
שאנחנו, כקהילה, צריכים להתקשר למשטרה
על ילדים שמשחקים בכדור ברחוב.
אין סיכוי בעולם שאנחנו צריכים לקרוא למשטרה
בגלל שהשכנים שלי מנגנים מוזיקה חזקה מדי,
מפני שהכלב שלו נכנס לחצר שלי ועשה מספר שתיים;
אין סיכוי שאנחנו צריכים לקרוא למשטרה.
אבל ויתרנו על כל כך הרבה מהאחריות שלנו,
שמעו, כשהייתי ילד קטן שבא לבולטימור --
והקשיבו, שיחקנו בפראות ברחובות --
מעולם לא ראיתי את המשטרה מגיעה לפזר אותנו.
אתם יודעים מי הגיע? זה היה המבוגרים.
זה היה הדמויות ההוריות בקהילה.
זה היה השומרים, זה היה מנטליות הכפר.
הם הגיעו ואמרו, "תפסיקו את זה!" ו"תעשו את זה." ו"תפסיקו את זה."
היו לנו מנטורים בכל הקהילה.
אז זה דורש את כולנו, כולנו.
וכשאני אומר קהילה,
אני מדבר על כל מה שיוצר קהילה, אפילו --
שמעו, בגלל שאני מטיף, אני מקשה מאוד על הכנסיות,
מפני שאני מאמין שהכנסיות נעלמות מהזירה יותר מדי פעמים,
נעלמים מהפעילות.
אני מאמין שהן נעו ב 10, 20 שנים האחרונות
מלהיות כנסיות קהילתיות,
שם אתם יוצאים מהדלת, הולכים מעבר לפינה ואתם בכנסיה.
הם עברו מזה והפכו לכנסיות עוברים ושבים.
אז עכשיו יש לכם כנסיות שהפכו למנותקות בבסיסן
מהקהילה בה הן שתולות.
והן לא מטפלות בקהילה הזו.
הייתי יכול להמשיך עוד ועוד, אבל אני באמת צריך לסיים את זה.
קהילה ושיטור:
כולנו איבדנו את המתנה המיוחדת הזו, ואני קורא לזה שוויון יחסי.
איבדנו את זה אחד עם השני.
זה לא אשמתו של מישהו אחר --
זה הכל באשמתנו.
כולנו לוקחים אחריות בזה.
אבל אני אומר את זה: זה לא מאוחר מדי לכולנו לבנות את הערים שלנו
ומדינה כדי לעשותן גדולות שוב.
זה לעולם לא מאוחר מדי.
אתם מבינים, אחרי שלוש שנים
מהפיקוד בן ארבע וחצי השנים שלי במחוז,
עברו שלוש שנים,
אחרי ששמתי כמרים במכונית עם המשטרה שלי
מפני שאני ידעתי את זה -- הסוד הקטן הזה --
ידעתי את זה:
זה היה קשה להשאר שוטר נוראי
בעודכם נוסעים עם כמורה.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אתם תיכנסו ותצאו מהמכונית, תביטו ימינה, תדברו על:
"אבי, תסלח לי, מפני שחטאתי," כל היום -- אתם לא יכולים לעשות את זה!
אז העלינו כמה יוזמות יוצאות דופן,
התערות של הקהילה והמשטרה לבנות את האמון חזרה.
התחלנו לטפל בנוער שלנו
ועם אלה שאנחנו מחשיבים שנמצאים בצד הלא נכון של הגדר.
ידענו שיש לנו בעיה כלכלית,
אז התחלנו ליצור עבודות.
ידענו שיש חולי בקהילה שלנו
ולא היתה להם גישה לטיפול רפואי נאות,
אז שיתפנו פעולה.
הגענו לצומת הזו וחברנו
לכל מי שרצה לחבור איתנו
ודיברנו בנוגע למה שהיינו צריכים הוליסטית,
מעולם לא חשבנו על הפשע.
מפני שבסוף היום,
אם היינו מטפלים בצרכים של האנשים,
אם היינו מגיעים לשורש הבעיה,
הפשע היה מטפל בעצמו.
הוא היה מטפל בעצמו.
(מחיאות כפיים)
וכך, אחרי שלוש שנים, מתוך כהונה של ארבע וחצי,
הסתכלנו אחורה והבטנו מעבר
וגילינו שהיינו בשפל הסטורי של 40 שנה:
מספרי הפשע שלנו, הרצח --
הכל ירד, חזרה לרמה של שנות ה 70.
וזה אולי יחזור אפילו יותר,
אבל הבעיה היא, רק התחלנו לשמור מידע מאז 1970.
שפל פשע של ארבעים שנה, עד עכשיו, היו מפקדים אחרים שהתקשרו אלי,
"היי מל, מה אתה עושה בנאדם?
מה אתה עושה? אנחנו צריכים קצת מזה לעצמנו!"
(צחוק)
וכך נתנו להם קצת מזה.
ובתקופת זמן קצרה,
העיר ירדה לשפל פשע של שלושים שנה.
בפעם הראשונה בשלושים שנה, ירדנו, העיר בולטימור,
לפחות מ 200 רציחות -- 197 ליתר דיוק.
וחגגנו,
מפני שלמדנו להפוך למשרתים מעולים,
הפכנו קודם למשרתים מעולים.
אבל אני חייב להגיד לכם את זה: בשנים האחרונות,
ככל שלמדנו
להפוך לשוטרים מגינים מעולים
ושוטרים יחסיים מעולים במקום מגיבים,
השנים האחרונות אכזבו אותי.
הן שברו את לבי.
ההתנגדות עדיין כואבת.
זה עדיין כואב בלבי,
מפני שאני באמת מאמין שזה מעולם לא היה צריך לקרות.
אני מאמין שזה מעולם לא היה צריך לקרות
אם היו מאפשרים לנו להמשיך בערוץ בו היינו,
לשרת את הקהילה,
לטפל בהם כמו אנשים, לטפל בהם בכבוד,
לאהוב אותם קודם כל.
אם היינו ממשיכים בערוץ הזה,
זה לעולם לא היה קורה.
אבל איך שהוא, חזרנו לעסקים כרגיל.
אבל אני נלהב שוב!
אני נרגש שוב, מפני שעכשיו יש לנו מפקח משטרה
שלא רק מדבר על שיטור קהילתי,
אבל מבין את זה לגמרי,
ויותר חשוב, הוא מאמץ אותו.
אז אני מאוד מתרגש עכשיו.
הקשיבו, אני מתרגש מבולטימור היום,
מפני שאנחנו, כמו הרבה ערים, אני מאמין שנעלה מהאפר.
אני מאמין -- אני באמת מאמין --
(מחיאות כפיים)
שנהיה גדולים שוב.
אני מאמין,
כשאנחנו ממשיכים לשלב זרועות ולהמשיך להגיד,
"אנחנו בזה יחד,"
מפני שזה לא רק צומת:
ברגע שניפגש, אנחנו עכשיו צריכים לעלות על אותו מסלול לאותה מטרה,
והעיר הזו תהפוך גדולה שוב.
האומה הזה תהפוך לגדולה שוב.
מפני שיש לנו את אותה מטרה: כולנו רוצים שלווה.
כולנו רוצים כבוד אחד לשני.
כולנו רצים אהבה.
ואני מאמין שחזרנו לדרך,
ואני כל כך מתרגש בנוגע לזה.
אז הקשיבו, אני מודה לכם שנתתם לי כמה דקות מזמנכם.
שאלוהים יברך אתכם.
(מחיאות כפיים)
שאלוהים יברך אתכם.
(מחיאות כפיים)