Što je to roditelj?
Nije lako pitanje.
Danas imamo posvajanje,
reorganizirane obitelji,
surogat majke.
Mnogi roditelji se suočavaju s teškim pitanjima
i teškim odlukama.
Trebamo li reći djetetu o doniranju sperme?
Ako trebamo, kada dakle?
Kojim riječima?
Donatore sperme se često naziva "biološkim očevima",
ali trebamo li zaista koristiti riječ "otac"?
Kao filozofkinja i sociologinja,
Proučavala sam ova pitanja o konceptu roditeljstva.
Ali danas, govorit ću vam što sam naučila
iz razgovora s roditeljima i s djecom.
Pokazat ću vam da oni znaju što je najvažnije u obitelji
iako njihove obitelji izgledaju malo drugačije.
Pokazat ću vam njihove kreativne načine suočavanja s teškim pitanjima.
Ali ću vam pokazati i nesigurnosti roditelja.
Intervjuirali smo parove
koji su bili na liječenju neplodnosti u bolnici sveučilišta u Ghentu
koristeći spermu donatora.
Za vrijeme ovog tretmana,
možete vidjeti dva trenutka u kojima smo proveli intervjue.
Uključili smo heteroseksualne parove,
u kojima muškarac iz nekog razloga nije imao kvalitetnu spermu
i lezbijske parove koje su očito trebale pronaći spermu drugdje.
Uključili smo i djecu.
Željela sam znati
kako ova djeca određuju koncepte poput roditeljstva i obitelji.
Zapravo, to sam ih pitala,
ali ne na taj način.
Umjesto toga, nacrtala sam drvo jabuke.
Ovako sam mogla pitati apstraktna filozofska pitanja
tako da ih ne otjeram.
Kao što možete vidjeti,
drvo jabuke je prazno.
I predstavlja moj pristup istraživanju.
Ovakvim tehnikama
mogu u intervju donijeti vrlo malo značenja i sadržaja
jer to želim čuti od njih.
Pitala sam ih:
Kako bi tvoja obitelj izgledala da je drvo jabuke?
Oni bi uzeli papirnatu jabuku za svakoga tko je, prema njihovom mišljenju,
član obitelji,
napisali bi ime na papir i stavili ga gdje žele.
A ja bih postavila pitanja.
Većina djece je počelo s roditeljem, bratom ili sestrom.
Jedno je počelo s "Boxerom",
uginulim psom njegovog bake i djeda.
U ovom trenutku, nijedno dijete nije spomenulo donatora.
Stoga sam ih upitala za priču o njihovom rođenju.
Rekla sam, "Prije nego što si rođen,
bili su samo tvoji mama i tata,
ili mama i mama.
Možeš li mi reći kako si ti došao u obitelj?"
I oni su objasnili.
Jedno je dijete reklo,
"Moji roditelji nisu imali dobro sjeme,
ali postoje ljubazni muškarci koji imaju viška sjemena.
Dovedu ih u bolnicu,
i stave ih u veliku staklenku.
Moja mama je išla tamo,
i uzela je dva iz staklenke,
jedno za mene i jedno za moju sestru.
Stavila je sjeme u svoj trbuh --
nekako --
i trbuh je narastao jako velik,
i tako sam ja došao."
Hmm.
Tek kad su oni spomenuli donatora
ja sam pitala za njega, koristeći njihove riječi.
Rekla sam,
"Ako je ovo jabuka za ljubaznog čovjeka sa sjemenom,
što bi učinio s njom?"
Jedan je dječak razmišljao naglas,
držeći jabuku.
Rekao je,
"Neću je staviti gore s ostalima.
On nije dio moje obitelji.
Ali neću ga staviti na zemlju.
Tu je prehladno i preteško.
Mislim da bi trebao biti u deblu,
jer je omogućio moju obitelj.
Da on to nije učinio,
to bi zbilja bilo tužno jer moje obitelji ne bi bilo,
i ne bi bilo mene."
Roditelji su stvorili obiteljske priče --
priče koje su ispričali djeci.
Jedan par je objasnio njihovu oplodnju
tako što su odveli djecu na farmu
da vide kako veterinar oplodi krave.
I zašto ne?
To je njihov način objašnjavanja,
njihov uradi-sam s obiteljskim pričama.
Uradi-sam.
Bio je jedan par koji je radio knjige --
jedna knjiga za svako dijete.
Zaista su bila umjetnička djela.
koja sadrže njihove misli i osjećaje tijekom tretmana.
Čak su imali parkirne karte iz bolnice.
To je uradi-sam:
pronalaženje načina, riječi i slika
da se obiteljska priča ispriča svom djetetu.
Ove priče su vrlo raznolike,
ali svima je jedno zajedničko:
to je priča o čežnji za djetetom
i potragom za njim.
Radi se o tome koliko je njihovo dijete posebno i voljeno.
A istraživanja zasad pokazuju da je toj djeci dobro.
Nemaju više problema od ostale djece.
Ipak, ti su roditelji htjeli opravdati svoje odluke
kroz priče koje su ispričali.
Nadali su se da će djeca razumjeti njihove razloge
da naprave obitelj na ovaj način.
U pozadini je strah da njihova djeca neće odobravati
i da će odbaciti roditelja s kojim nisu u srodstvu.
Taj strah je razumljiv,
jer živimo u vrlo heteronormativnom
i genetiziranom društvu --
u svijetu koji još vjeruje
da pravu obitelj čini jedna majka, jedan otac
i njihova genetski srodna djeca.
Dakle.
Želim vam ispričati o jednom tinejdžeru.
Začet je uz pomoć donatora, a nije dio našeg istraživanja.
Jednog dana, posvađao se s ocem,
i viknuo je,
"Ti mi govoriš što da radim?
Ti mi čak ni nisi otac!"
To je bilo točno ono čega su se roditelji u našem istraživanju bojali.
No, nedugo zatim dječaku je bilo žao, i pomirili su se.
A reakcija njegovog oca je ono najzanimljivije.
Rekao je,
"Taj izljev nije imao nikakve veze s nedostatkom genetske povezanosti."
To je bio pubertet --
koji je težak.
To oni rade u toj dobi.
Proći će."
Taj nam čovjek pokazuje
da kad nešto pođe po zlu,
ne trebamo odmah pomisliti
da je to jer je obitelj malo drugačija.
Takve stvari se događaju u svim obiteljima.
I svako malo,
svi se roditelji pitaju:
Jesam li dovoljno dobar roditelj?
Ovi roditelji također.
Oni, iznad svega, žele činiti što je najbolje za njihovo dijete.
Ali i oni su se ponekad upitali:
Jesam li ja pravi roditelj?
A njihove nesigurnosti su postojale prije nego što su uopće postali roditelji.
Na početku tretmana,
kad su prvi put vidjeli savjetnika,
strogo su obraćali pozornost na savjetnika
jer su to željeli učiniti na pravi način.
Čak 10 godina poslije,
i dalje se sjećaju savjeta koje su dobili.
Kad pomisle na savjetnika
i savjete koje su dobili,
o tome smo raspravili.
Vidjeli smo i jedan lezbijski par koji je rekao,
"Kad nas naš sin pita
"Imam li ja oca?",
mi ćemo odgovoriti "Ne, ti nemaš oca."
Ali nećemo reći ništa više, dok nas ne pita,
jer možda neće biti spreman za to.
Savjetnik je tako rekao.
Pa.
Ne znam; to je dosta drugačije
od načina na koji odgovaramo na dječja pitanja.
Na primjer, "Mlijeko -- pravi li se u tvornici?"
Reći ćemo, "Ne, dolazi od krava,"
i pričat ćemo o farmeru,
i kako mlijeko završi u trgovini.
Nećemo reći,
"Ne, mlijeko se ne pravi u tvornici."
Nešto se čudno dogodilo ovdje,
i naravno da su ova djeca to primijetila.
Jedan je dječak rekao,
"Postavio sam roditeljima puno pitanja,
ali oni su se ponašali čudno.
Pa, znate, imam prijateljicu u školi, napravljena je na isti način.
Kad imam pitanje, ja pitam nju."
Pametan dečko.
Problem riješen.
Ali njegovi roditelji nisu primijetili,
a sigurno nisu tako zamislili,
niti je to savjetnik zamislio
kad su govorili kako je važno biti obitelj s otvorenom komunikacijom.
To je čudna stvar u vezi savjeta.
Kad ljudima dajemo tablete prvo skupimo dokaze.
Provedemo testiranja,
naknadna istraživanja.
Želimo znati, i s pravom, što ta tableta čini
i kako utječe na živote ljudi.
A savjet?
Za savjet nije dovoljno,
ili za stručnjake da daju savjet koji je teoretski čvrst,
ili u dobroj namjeri.
Trebali bi se davati savjeti za koje postoje dokazi --
dokazi da zaista poboljšavaju živote pacijenata.
Filozofkinja u meni bi vam željela ponuditi paradoks:
Savjetujem vam da prestanete slijediti savjete.
Ali, da.
(Pljesak)
Neću završiti s onim što je pošlo po zlu:
Ne bi bilo pravedno prema toplini koju smo pronašli u tim obiteljima.
Sjećate se knjiga i puta na farmu?
Kad roditelji čine stvari koje kod njih funkcioniraju
čine sjajne stvari.
Želim da zapamtite, kao članovi obitelji,
u bilo kojem obliku,
da obitelji trebaju tople veze.
A mi ne trebamo biti stručnjaci da ih stvorimo.
Većini među nama ide dobro,
iako to može biti naporno,
i s vremena na vrijeme, dobro bi nam došao savjet.
U tom slučaju,
imajte na umu tri stvari.
Radite sa savjetom koji funkcionira za vašu obitelj.
Zapamtite -- vi ste stručnjak, jer vi živite svoj obiteljski život.
I na kraju,
vjerujte u svoje sposobnosti i svoju kreativnost,
jer možete uspjeti sami.
Hvala.
(Pljesak)