Numele meu e Katrina Spade și am crescut într-o familie de medici
în care era destul de normal să vorbim despre moarte la cină.
Dar eu nu am dat la medicină, spre deosebire de majoritatea familiei.
Eu am dat la arhitectură ca să învăț să fac proiecte.
Și în anii de studenție am început să mă întreb
ce se va întâmpla cu corpul meu după moartea mea.
Ce ar face apropiații și dragii mei cu mine?
Dacă existența și conștiența morții voastre
nu vă demoralizează,
o va face actuala situație a practicii funerare.
În prezent circa 50% dintre americani aleg înmormântarea tradițională.
Aceasta începe cu îmbălsămarea:
personalul de la pompe funebre drenează fluidele corporale
și le înlocuiesc cu o soluție menită să păstreze cadavrul
și să îi confere un aspect natural.
Apoi, după cum știți, morții se pun într-un coșciug
și se îngroapă într-un mormânt de ciment,
într-un cimitir.
Per total, îngropăm în cimitirele din SUA
destul metal cât să ajungă pentru un pod de seama lui Golden Gate,
destul lemn cât să ajungă pentru construirea a 1.800 de case
și atâta soluție de îmbălsămare pe bază de formaldehidă
cât să umple opt piscine olimpice.
De asemenea, cimitirele din toată lumea încep să atingă limitele de capacitate.
Se pare că nu e o afacere
să-i vinzi cuiva locul de veci.
(Râsete)
A cui a fost ideea asta?
În unele locuri nu poți cumpăra mormântul indiferent de câți bani ai avea.
Prin urmare, rata incinerărilor a crescut repede.
Dacă în 1950 ai fi propus să fie incinerată bunica ta după moarte,
ai fi fost dat afară în șuturi de la patul de moarte al familiei.
Dar azi, circa jumătate dintre americani aleg incinerarea,
citând printre motive simplicitatea,
rentabilitatea
și protejarea mediului înconjurător.
Credeam că incinerarea e o soluție sustenabilă,
dar gândiți-vă la asta doar o secundă.
Incinerarea distruge potențialul pe care îl avem
de oferit Pământului după ce murim.
Se utilizează un proces energetic intensiv pentru a transforma trupurile în cenușă,
ceea ce poluează aerul și contribuie la schimbările climatice.
Per total, incinerările în SUA
emit uimitoarea cantitate de 272 de milioane Kg de CO2
în atmosferă în fiecare an.
Ceea ce e cu adevărat îngrozitor e
că până și ultimul lucru pe care îl facem mulți dintre noi pe această planetă
e s-o otrăvim.
Parcă am creat, acceptat și negat calea spre un status quo
ce ne distanțează atât de mult de natură
cât este omenește posibil.
Practicile funerare moderne sunt făcute pentru a preveni
procesele naturale care au loc în corp după moarte.
Cu alte cuvinte, ele trebuie să ne împiedice să ne descompunem.
Dar adevărul e
că natura e foarte pricepută la moarte.
Asta am văzut-o cu toții.
Când în natură moare ceva compus din materiale organice,
microbii și bacterii îl descompun, obținând-se un pământ fertil
și completând ciclul vieții.
În natură moartea creează viață.
În anii petrecuți la arhitectură m-am gândit la toate acestea
și am început să elaborez un plan pentru reconstruirea pompelor funebre.
Aș putea eu să creez un sistem
care să fie benefic planetei
și care să folosească natura ca reper în locul a ceva înfricoșător?
Ceva care să fie blând cu ea?
Acea planetă susține și întreține trupurile noastre
toată viața noastră, la urma urmei.
Și în timp ce mă frământam cu asta
pe planșetă,
a sunat telefonul.
A fost prietena mea Kate.
Mi-a spus: „Hei, ai auzit vreodată de fermierii
care compostează vaci întregi?”
La care eu: „Mmmm.”
(Râsete)
Se pare că fermierii din instituțiile agricole
practică de zeci de ani ceva ce se numește „compostare” a animalelor moarte.
Compostarea animalelor moarte e atunci când iei un animal plin de nitrogen
și îl acoperi cu materiale ce favorează compostarea.
E un proces aerob, adică necesită oxigen,
precum și de umiditate.
În cel mai simplu caz, se acoperă o vacă cu câțiva metri de rumeguș,
care e bogat în carbon,
și se lasă afară pentru ca natura, briza, să poată oferi oxigen
și ploaia umiditate.
În aproximativ nouă luni
tot ceea ce rămâne e un compost nutritiv.
Toată carnea a fost descompusă complet
și același lucru s-a întâmplat cu oasele.
Știu.
(Râsete)
Așadar, e clar că eu mi-aș permite să mă numesc tocilară la descompunere,
dar sunt foarte departe de a fi un om de știință în domeniu
și dovada e faptul
că deseori am denumit procesul de compostare „magie”.
(Râsete)
Tot ceea ce trebuie să facem noi oamenii, în fond,
e să creăm condițiile necesare pentru ca natura să își facă treaba.
E opusul săpunului antibacterian.
În loc să combatem microbii și bacterii,
noi îi primim cu brațele deschise.
Aceste ființe micuțe și uimitoare
descompun moleculele în molecule mai mici și atomi
care vor fi încorporate în alte molecule noi.
Cu alte cuvinte, acea vacă e transformată.
Nu mai este o vacă.
A fost reintrodusă în ciclul naturii.
Vedeți? Magie.
Puteți să vă imaginați, probabil, beculețul care s-a aprins
în capul meu în urma acelui apel.
Am început să elaborez un sistem
bazat pe principiile compostării
care să pornească de la tranformarea în pământ a oamenilor.
După cinci ani,
proiectul s-a dezvoltat într-adevăr cum nu mi-aș fi imaginat vreodată.
Am creat un model urban extensibil, reproductibil și nonprofit
bazat pe știința compostării șeptelului
care transformă oamenii în pământ.
Ne-am asociat și am colaborat cu experți în științele solului,
ale descompunerii, de la pompele funebre alternative,
drept și arhitectură.
Am strâns fonduri de la fundații și persoane fizice
ca să proiectăm un prototip în acest sistem
și zeci de mii de oameni din toată lumea ne-au comunicat
că ar vrea ca această opțiune să fie disponibilă.
Bine.
În următorii câțiva ani,
obiectivul nostru e să construim primul centru de compostare umană complet
chiar în orașul Seattle.
(Aplauze)
Imaginați-vă
un parc public,
o parte cimitir,
o parte memorial dedicat celor dragi,
un loc unde putem să reluăm legătura cu ciclul naturii
și să tratăm trupurile cu blândețe și respect.
Infrastructura e simplă.
În interiorul unui nucleu vertical
cadavrele și rumegușul îndură o descompunere naturală accelerată,
compostarea mai precis,
și sunt transformate în pământ.
Atunci când cineva moare, trupul său se duce la centru de compostare umană.
După învelirea mortului cu un simplu giulgiu,
prietenii și familia îl duc deasupra nucleului
care conține sistemul de descompunere naturală.
În timpul înmormântării,
ei îl așază cu grijă în interiorul nucleului
și îl acoperă cu rumeguș.
Acest lucru permite transformarea cu blândețe a omului în pământ.
Pe parcursul următoarelor săptămâni, corpul se descompune în mod natural.
Microbii și bacteriile descompun carbonul, proteinele,
pentru a crea substanțe noi,
un pământ bogat.
Apoi acest pământ poate fi folosit pentru a crește o viață nouă.
În cele din urmă, ați putea deveni un lămâi.
(Aplauze)
Da, vă mulțumesc.
(Aplauze)
Cine se gândește la o plăcintă de lămâie acum?
(Râsete)
O bombonică de lămâie?
Ceva mai tare?
Pe lângă găzduirea nucleului,
aceste clădiri vor putea sprijini pe cei ce suferă
cu spații pentru slujbe și pentru planificarea sfârșitului vieții.
Potențialul reciclării e uriaș.
Bisericile și depozitele industriale se pot transforma în locuri
în care se produce pământ și se onorează viața.
Vrem să readucem aspectele rituale
care s-au pierdut în ultima sută de ani
din cauza creșterii ratei de incinerare
și a diminuării afilierilor religioase.
Centrul nostru din Seattle va fi un model pentru alte astfel de locuri
din toată lumea.
Am vorbit cu oameni din comunități precum Africa de Sud, Australia,
Regatul Unit, Canada și chiar de mai departe.
Noi creăm set de unelte pentru proiectare
care va ajuta pe alții să proiecteze și să construiască centre,
care va conține specificații tehnice
și cele mai bune practici de reglementare.
Vrem să ajutăm persoanele fizice, organizațiile
și, în viitor, municipalitățile
să proiecteze și să construiască centre în propriile orașe.
Ideea e că fiecare dintre aceste locuri trebuie să arate și să pară total diferite
dar să aibă același sistem în interior.
Ele sunt menite pentru a fi proiectate chiar în cartierul în care vor avea sediul
și pentru comunitatea care le va folosi.
A doua idee e să fie pus la dispoziție personal auxiliar
care să ajute familiile cu îngrijirea și pregătirea trupurilor celor dragi.
Interzicem practicile care zăpăcesc și epuizează
și creăm un sistem care e frumos, însemnat
și transparent.
Credem că accesul la înmormântările ecologice
e un drept al omului.
Bine, știți vechea zicală care spune
că dacă nu poți să compostezi o vacă poți composta un om?
(Râsete)
Se pare că e adevărată.
Începând din anul 2014 am operat un proiect pilot
pe dealurile Carolinei de Nord,
împreună cu departamentul de antropologie criminalistică
de la Western Caroline University.
Șase cadavre primite de la donatori au fost acoperite cu rumeguș,
oxigen de la brize,
microbi și bacterii care își făceau treaba.
Acest program pilot ne-a permis să demonstrăm că e posibil
să valorificăm incredibila putere ce provine din descompunerea naturală,
să transformăm corpul uman în pământ.
Și mai colaborăm și cu alte universități.
Savanții care se ocupă de sol la Washington State University,
studenții mai de grabă,
lucrează la compostarea dinților cu plombe
pentru a afla ce se întâmplă cu mercurul din ele.
Urmează să începem experimentele
pentru a determina ce se întâmplă cu medicamentele de la chemioterapie
în timpul compostării
și dacă va fi nevoie de remedieri ulterioare.
Apropo,
compostarea generează o cantitate uriașă de căldură,
mai ales această formă de compostare.
O săptămână după ce am început să compostăm al cincilea corp donat,
temperatura în interiorul grămezii de rumeguș
a ajuns la 70 de grade Celsius.
Imaginați-vă exploatarea acelei călduri pentru a crea energie
sau pentru a asigura celor ce jelesc un mediu comfortabil când e frig.
Revoluția pompelor funebre a început.
Trăim în vremuri pline de oportunități.
Mulțumesc.
(Aplauze)