Jag mötte dig på en buss alldeles nyss,
och vi skulle verkligen vilja lära känna varandra,
men jag måste stiga av vid nästa hållplats,
så du ska berätta tre saker om dig själv
som definierar dig som person,
tre saker om dig själv
som ska hjälpa mig förstå vem du är,
tre saker som nuddar vid ditt innersta.
Det jag undrar
är om någon av de tre sakerna
handlar om att
överleva något slags trauma?
Canceröverlevare, våldtäktsöverlevare,
förintelseöverlevare, incestöverlevare.
Har du lagt märke till hur vi tenderar att identifiera oss själva
utifrån våra sår?
Ett ställe där jag sett att denna överlevaridentitet
får mest konsekvenser,
är i cancervärlden.
Jag har vistats i den världen länge,
eftersom jag varit präst på hospice och sjukhus.
i nästan 30 år.
2005 arbetade jag på ett stort cancercenter
när jag fick höra att
min mamma hade bröstcancer.
Fem dagar senare
fick jag veta att jag hade bröstcancer.
Min mamma och jag kan vara tävlingsinriktade --
(Skratt) --
men jag försökte verkligen inte tävla med henne den här gången.
Jag tänkte faktiskt att okej, om man måste ha cancer,
så är det ju praktiskt att arbeta på ett ställe som behandlar den.
Men det här är vad jag fick höra från upprörda människor.
Va?
Du är prästen.
Du borde vara immun.
Som att jag borde ha kommit undan
med en varning istället för en böteslapp,
eftersom jag tillhör polisen.
Jag fick min behandling på det cancercenter där jag arbetade,
vilket var oerhört behändigt,
jag fick cellgifter,
en mastektomi och koksaltimplantat,
så innan jag säger något mer,
låt mig säga, detta är det oäkta.
(Skratt)
Jag har upptäckt att jag behöver få den biten ur världen,
för jag ser hur folk är helt
"Å, jag vet att det är den där."
Sedan flyttar jag på mig eller gestikulerar och då
"Nej, det är den där."
Så nu vet ni.
Jag lärde mig massor av att vara patient,
en av de överraskande sakerna var
att bara en liten del av cancerupplevelsen
handlar om läkekonst.
Det mesta är känslor och tro,
att förlora och hitta din identitet
och att finna styrka
och flexibilitet man inte visste att man hade.
Det handlar om att inse att
de viktigaste sakerna i livet
inte är saker, utan relationer,
och det handlar om att skratta ovissheten rakt upp i ansiktet
och att lära sig att man tar sig ur nästan vad som helst
genom att säga, "Jag har cancer."
(Skratt)
Det andra jag lärde mig var att
jag inte måste anamma "canceröverlevare"
som min identitet,
men oj vilka starka krafter det finns
som pressar mig att göra just det.
Missförstå mig inte, snälla.
Cancerorganisationer
och kampanjer för tidig screening
och cancermedvetenhet och cancerforskning
har normaliserat cancer,
och det är underbart.
Nu kan vi tala om cancer
utan att viska.
Vi kan tala om cancer och vi kan stödja varandra.
Men ibland känns det
som att folk överdriver lite
och börjar tala om för oss hur det kommer att kännas.
Ungefär en vecka efter min operation
hade vi en gäst hemma hos oss.
Det var troligen vårt första misstag.
Kom ihåg att
vid den tiden i mitt liv
hade jag varit präst i över 20 år,
och frågor om döende och döden
och meningen med livet,
är sånt som jag har babblat om jämt.
Vid middagen den kvällen
sträckte vår gäst upp armarna över huvudet
och sa, "Du vet, Deb,
nu kommer du verkligen lära dig vad som är viktigt.
Ja, du kommer göra stora förändringar
i livet,
och nu kommer du börja tänka på din död.
Jajamen, den här cancern är din väckarklocka."
Detta är gyllene ord,
från någon som talar om
sin egen erfarenhet,
men när någon talar om för dig
hur du kommer att känna,
då är det bara trams.
Den enda anledningen till att jag inte dödade honom
med mina bara händer
var att jag inte kunde lyfta högerarmen.
Men jag sa
ett riktigt hemskt ord till honom,
sedan ett vanligt ord som --
(Skratt) --
fick min make att säga, "Hon går på narkotika."
(Skratt)
Och efter min behandling kändes det som
att alla talade om för mig vad min upplevelse skulle betyda.
"Å, det här betyder att du ska gå cancermarschen."
"Å, då kommer du på cancerlunchen"
"Då kommer du att bära
rosa bandet och den rosa t-shirten
och pannbandet och örhängena
och armbandet och trosorna."
Trosor. Seriöst, googla det.
(Skratt)
Hur ökar det medvetenheten?
Det är bara min man som bör se mina trosor.
(Skratt)
Han är ganska medveten om cancer redan.
Det kom en punkt då jag kände, herregud,
det här tar över mitt liv.
Det var då jag sa till mig själv, äg din upplevelse.
Låt den inte äga dig.
Vi vet alla att
det bästa sättet att hantera trauma, hantera förluster,
vilken livsförändrande upplevelse som helst,
är att finna mening.
Men grejen är:
Ingen kan tala om för oss
vad vår upplevelse betyder.
Vi måste bestämma oss för vad det betyder.
Och det behöver inte vara någon enorm,
utåtriktad mening.
Alla måste inte starta en stiftelse
eller en organisation eller skriva en bok
eller göra en dokumentär.
Meningen kan vara tyst
och inåtvänd.
Vi fattar kanske ett litet beslut om livet
som kan föra med sig stor förändring.
Jag hade en patient för många år sedan,
en härlig ung man
som älskades av personalen,
så det var en chock för oss att inse
att han inte hade några vänner.
Han bodde själv,
kom till cellgiftsbehandlingarna själv,
fick behandlingen,
och sedan gick han hem själv.
Jag frågade honom, jag sa
"Du, hur kommer det sig att du aldrig har någon vän med dig?"
Han svarade, "Jag har inte några vänner."
Men han hade massor av vänner på infusionsvåningen.
Vi älskade honom, och folk gick in och ut ur hans rum hela tiden.
Så vid hans sista cellgiftsbehandling
sjöng vi sången,
satte kronan på hans huvud och blåste såpbubblorna
och sedan frågade jag honom, jag sa
"Så vad ska du göra nu?"
Och han svarade,
"Skaffa vänner."
Och det gjorde han.
Han började volontärarbeta och fick vänner där,
han började gå i kyrkan och fick vänner där,
och till jul bjöd han in mig och min man på fest hos honom,
och stället var fullt av hans vänner.
Äg din upplevelse.
Låt den inte äga dig.
Han bestämde att meningen med hans upplevelse
var att få känna glädjen i vänskap
och sedan lära sig att få vänner.
Hur är det med dig?
Hur ska du finna mening
med din kassa upplevelse?
Det kan vara något nyligen,
eller något du burit på
under en väldigt lång tid.
Det är aldrig försent att ändra dess mening,
för mening är dynamiskt.
Vad det betyder idag
är kanske inte vad det betyder om ett år,
eller om 10 år.
Det är aldrig försent att bli något annat
än bara en överlevare.
Hör ni hur statiskt ordet låter?
Överlevare.
Ingen rörelse, ingen tillväxt.
Äg din upplevelse.
Låt den inte äga dig, för om du gör det,
tror jag att du kommer att bli fången,
du kommer inte att växa, inte att utvecklas.
Men det är förstås inte alltid tryck utifrån
som får oss att anta överlevaridentiteten.
Ibland gillar vi bara fördelarna med den.
Ibland ger det utdelning.
Men sedan fastnar vi.
En av de första saker jag lärde mig
som prästlärling, var tre C
i prästens arbete:
Trösta (comfort), klargör (clarify) och, när det behövs, konfrontera (confront)
eller utmana (challenge).
Alla gillar tröstandet
och klargörandet.
Konfronterande, inte lika trevligt.
En av de andra sakerna jag älskade
med att vara präst var
att träffa patienter ett eller flera år
efter deras behandling, för
det var verkligen häftigt att se hur de hade förändrats,
hur deras liv hade utvecklats
och vad som hade hänt med dem.
Så jag blev överlycklig en dag
när jag kallades ner till klinikens lobby
av en patient som jag träffat året innan,
och hon var där med sina två vuxna döttrar,
som jag också kände, för sin ettårskontroll.
Jag kom ner till lobbyn, och de var extatiska,
för hon hade just fått alla testresultat
och var friskförklarad, NED (No Evidence of Disease).
Något jag hade trott betydde Not Entirely Dead.
Så de var extatiska, vi satt ner,
och det var så märkligt, för
inom två minuter började hon återberätta sin historia
om diagnosen, operationen och cellgiftsbehandlingarna,
trots att jag, som hennes präst, hade träffat henne varje vecka
och kände till historien.
Hon använde ord som lidande,
pina, kamp.
Och hon avslutade sin berättelse med,
"Jag kände mig korsfäst."
Vid det laget ställde sig hennes döttrar upp och sa,
"Vi ska hämta kaffe."
Och så gick de.
Berätta tre saker om dig själv innan nästa hållplats.
Folk gick ur bussen innan hon ens kom
till nummer två eller tre.
Så jag gav henne en näsduk,
och en kram,
och eftersom jag verkligen tyckte om den här kvinnan,
sa jag,
"Kliv ner från ditt kors."
Hon sa, "Va?"
Så jag upprepade, "Kliv ner från ditt kors"
Till hennes fördel ska sägas att hon kunde prata om orsakerna
till att hon antog och sedan höll fast vid den här identiteten.
Den gav henne mycket uppmärksamhet.
Folk tog hand om henne, för ovanlighets skull.
Men nu hade det motsatt effekt
Det stötte bort folk.
Folk gick alltid för att hämta kaffe.
Hon kände sig korsfäst av sin upplevelse,
men hon ville inte låta sitt korsfästa jag dö.
Ni tänker kanske
att jag var lite hård mot henne,
så jag vill säga att
jag talade utifrån min egen upplevelse.
Många år tidigare
fick jag sparken från ett jobb jag älskade,
och jag kunde inte sluta prata
om min oskuld
och orättvisan, sveket, förräderiet,
ända tills folk, precis som för henne, vände ryggen åt mig,
tills jag slutligen insåg
att jag inte bara bearbetade mina känslor,
jag närde dem.
Jag ville inte att det korsfästa jaget skulle dö.
Men alla vet ju att i varje historia om återuppståndelse
måste någon dö först.
Den kristna berättelsen,
Jesus var död i kryptan en hel dag
innan han återuppstod.
Jag tror att för oss
innebär kryptan
att vi gör vårt egna djupa, inre arbete
med våra sår,
och tillåter oss själva att bli helade.
Vi måste låta det korsfästa jaget dö
så att ett nytt jag, ett sannare jag
kan födas.
Vi måste släppa den gamla historien
så att nya historier och sannare historier
kan berättas.
Äg din upplevelse. Låt den inte äga dig.
Tänk om det inte fanns några överlevare,
alltså om folk bestämde sig för
att äga sina trauman som erfarenheter
istället för att anamma dem som identitet?
Kanske skulle det vara slutet på att vara
fångad i sina sår,
och början på ett fantastiskt
självutforskande, upptäckter och tillväxt.
Kanske skulle det vara början på att definiera oss själva
utifrån vilka vi har blivit
och vilka vi blir.
Överlevare är kanske inte
en av de tre saker du skulle berätta för mig.
Hur som helst.
Jag vill bara att ni alla ska veta att
jag är glad över att vi är på den här bussen tillsammans,
och det här är min hållplats.
(Applåder)