Am intrat în vorbă cu tine adineauri în autobuz
și vrem să ne cunoaștem mai bine,
dar eu trebuie să cobor la următoarea stație.
Așa că spune-mi trei lucruri despre tine
care te definesc ca persoană.
Trei lucruri despre tine
din care voi putea înțelege cine ești.
Trei lucruri care ating esența ta.
Și mă întreb:
între cele trei lucruri
e și faptul că ai supraviețuit după vreo traumă?
Ai supraviețuit după cancer, după viol,
după holocaust, după incest?
Ați observat că avem tendința să ne identificăm după suferințe?
Iar locul unde am văzut cum această identitate a supraviețuitorului
are cele mai multe consecințe
e comunitatea bolnavilor de cancer.
Sînt de multă vreme legată de această comunitate,
pentru că sînt capelan de azil și de spital
de aproape 30 de ani încoace.
În 2005 lucram la un centru mare de cancer
și am aflat că mama mea are cancer la sîn.
Apoi după cinci zile am aflat
că și eu am cancer la sîn.
Eu și mama ne cam facem concurență...
(Rîsete)
...dar credeți-mă, de data asta nu încercam să concurez cu ea.
De fapt mă gîndeam că, dacă tot e să ai cancer,
e convenabil să lucrezi undeva unde se tratează.
Dar iată ce mi-au spus multe persoane indignate:
„Poftim?!
Dar ești capelan!
Ar trebui să fii imună!”
Ca și cum ar fi trebuit să scap doar cu o avertizare, nu cu o amendă,
că de, doar fac parte din echipaj.
Am făcut tratamentul la centrul de cancer unde lucram,
ceea ce a fost nemaipomenit de convenabil,
și am făcut chimioterapie și o mamectomie, și mi s-a pus un implant salin.
Mă opresc aici ca să vă spun repede că ăsta e cel fals.
(Rîsete)
Am constatat că trebuie să spun de la început,
altfel o să zică cineva:
„Sigur e ăsta.”
Apoi mă mișc sau fac un gest și o să zică:
„Nu, nu, e celălalt.”
Dar acum știți.
Am avut multe de învățat ca pacientă.
Printre altele am fost surprinsă că numai o mică parte din experiența cancerului
are legătură cu medicina.
Cea mai mare parte se leagă de sentimente și credință,
de pierderea și regăsirea identității,
de descoperirea unei puteri și a unei flexibilități de care nu știai.
E înțelegerea faptului că lucrurile cele mai importante în viață
nu sînt lucruri deloc, ci relații.
Ajungi să rîzi în ciuda incertitudinii
și să înveți că te poți retrage din aproape orice
spunînd „Am cancer”.
Un alt lucru pe care l-am învățat
a fost că nu e nevoie să mă identific ca „supraviețuitoare de cancer”,
chiar dacă există forțe imense
care mă împing exact spre asta.
Vă rog totuși să nu mă înțelegeți greșit.
Organizațiile oncologice, eforturile de depistare precoce,
informarea publicului și cercetarea oncologică
au normalizat cancerul.
Iar asta e minunat, acum putem vorbi despre cancer fără a mai șopti.
Putem vorbi despre cancer și ne putem sprijini unii pe alții.
Dar cîteodată parcă
unii sar puțin peste cal și încep să ne spună ce urmează să simțim.
La vreo săptămînă după operația mea
ne-a venit un musafir acasă.
Poate asta a fost prima noastră greșeală.
Țineți cont că la momentul respectiv
fusesem deja capelan peste 20 de ani,
deci despre moarte, sensul vieții
și alte asemenea subiecte trăncănisem deja la nesfîrșit.
La cină în seara aceea
musafirul începe să-și întindă brațele deasupra capului
și spune: „Știi, Deb,
acum o să afli în sfîrșit ce e important.
Da, o să faci niște schimbări mari în viața ta,
acum o să începi să te gîndești la moarte.
Da, cancerul ăsta e semnalul tău de alarmă.”
Iar astea sînt vorbe de aur
venite de la un om care vorbește despre propria lui experiență.
Dar cînd cineva îți spune ție
ce urmează să simți tu,
e căcat cu apă rece.
Un singur lucru m-a împiedicat să-l omor cu mîinile goale,
și anume că nu-mi puteam ridica brațul drept.
Dar i-am zis o vorbă urîtă,
ceva despre mama sa...
(Rîsete)
...la care bărbatu-meu a zis: „I-au dat narcotice.”
(Rîsete)
Apoi după tratament mi se părea
că toată lumea îmi spune ce sens va avea experiența mea.
„A, înseamnă c-o să faci și ce zice popa.”
„A, înseamnă că vii la întrunire.”
„Înseamnă că o să porți panglica roz și tricoul roz
și banderola și cerceii și brățara și chiloțeii.”
Chiloțeii! Pe bune, căutați pe Google!
(Rîsete)
Cu ce ajută asta la informare?
Doar bărbatu-meu îmi vede chiloțeii.
(Rîsete)
E deja bine informat despre cancer.
În momentul acela m-am gîndit:
„Doamne, dar chestia asta nu mă mai lasă să trăiesc!”
Atunci mi-am zis:
fii stăpînă pe experiența ta, n-o lăsa pe ea să-ți fie stăpînă.
Știm cu toții că,
pentru a face față unei traume, unei pierderi,
oricărei experiențe care ne schimbă viața,
trebuie să găsim un sens.
Dar e o problemă:
nimeni nu ne poate spune ce sens are experiența noastră.
Noi trebuie să decidem ce înseamnă.
Și nu e nevoie să aibă vreun sens colosal, exteriorizat.
Nu e nevoie să înființăm fiecare cîte o fundație sau o organizație,
să scriem o carte sau să facem un documentar.
Sensul poate fi tăcut
și interior.
Poate luăm o decizie măruntă legată de viața personală
care ar putea produce o schimbare mare.
Acum mulți ani am avut un pacient, un tînăr cu totul minunat
foarte îndrăgit de personalul medical,
încît am fost tare surprinși cînd ne-am dat seama
că nu avea nici un prieten.
Locuia singur,
venea la chimioterapie singur,
i se făcea tratamentul
și apoi se ducea acasă, singur.
L-am și întrebat: „Cum se face că nu vii niciodată cu un prieten?”
La care el: „Nu prea am prieteni.”
Dar avea o grămadă de prieteni în secția de perfuzii, toți îl iubeam.
Lumea venea în camera lui tot timpul.
La ultima ședință de chimioterapie ne-am adunat să-i cîntăm,
i-am pus coroana pe cap, i-am făcut baloane de săpun
și apoi eu l-am întrebat:
„Și? De acum ce ai de gînd să faci?”
Mi-a răspuns:
„O să-mi fac prieteni.”
Și așa a făcut.
S-a apucat de voluntariat și astfel și-a făcut prieteni.
A început să meargă la biserică și iar și-a făcut prieteni.
De Crăciun ne-a invitat pe mine și bărbatu-meu,
iar apartamentul era plin cu prietenii lui.
Fii stăpîn pe experiența ta, n-o lăsa pe ea să-ți fie stăpînă.
El singur a hotărît că sensul experienței lui
a fost să cunoască bucuria prieteniei
și să învețe să-și facă prieteni.
Dar dumneavoastră?
Cum găsiți sensuri
în experiența de căcat pe care ați avut-o?
Poate fi una recentă
sau una care vă împovărează de foarte multă vreme.
Nu e niciodată prea tîrziu să-i schimbați sensul.
Sensurile sînt dinamice:
azi înseamnă ceva,
dar poate peste un an sau peste 10 ani va însemna altceva.
Nu e niciodată prea tîrziu să devii altceva decît un simplu supraviețuitor.
Auziți cît de static sună cuvîntul?
Supraviețuitor.
Lipsește mișcarea, lipsește creșterea.
Fii stăpîn pe experiența ta. N-o lăsa să-ți fie stăpînă.
Dacă o lași, părerea mea e că te va îngrădi,
nu vei crește, nu vei evolua.
Sigur, uneori nu presiunile din afară
sînt de vină că ne asumăm identitatea de supraviețuitor.
Uneori ne bucurăm de părțile bune.
Uneori sînt avantaje.
Dar apoi ne împotmolim.
Printre primele lucruri învățate cînd eram capelan stagiar
au fost cei trei „C” ai activității de capelan:
consolare, clarificare și, la nevoie, confruntare
sau contestare.
Tuturor ne plac părțile cu consolarea și clarificarea.
Dar confruntarea, nu prea.
Un alt lucru care mi-a plăcut cît am fost capelan
a fost să văd pacienții la un an sau chiar mai mulți după tratament,
pentru că, vă spun, era foarte mișto să văd cum s-au schimbat,
cum a evoluat viața lor și prin ce-au mai trecut.
Așa că m-am bucurat enorm într-o zi
cînd am fost chemată la intrarea în clinică
de o pacientă cu care vorbisem în urmă cu un an.
Venise cu cele două fiice ale ei de vîrstă adultă — le cunoșteam —
pentru control la un an după tratament.
Așa că am coborît și le-am găsit în culmea bucuriei
pentru că analizele îi ieșiseră
cu rezultatul FMP: fără modificări patologice.
Într-o vreme credeam că asta înseamnă fără moarte previzibilă.
Deci erau foarte bucuroase și ne-am așezat să vorbim.
Dar era ciudat,
pentru că după nici două minute a început să-mi spună din nou
cum a fost cu diagnosticul, cu operația și cu chimioterapia,
deși, fiindu-i capelan, vorbisem cu ea în fiecare săptămînă
și deci știam povestea.
Spunea cuvinte ca suferință,
agonie, luptă.
Iar la final mi-a spus:
„Mă simțeam răstignită.”
Atunci fiicele ei s-au ridicat și au spus: „Ne ducem să luăm cafea.”
Și au plecat.
Zi-mi trei lucruri despre tine pînă la stația următoare.
Oamenii coborau înainte ca ea să ajungă la numărul 2 sau 3.
I-am întins un șervețel
și am îmbrățișat-o.
Apoi, pentru că țineam mult la femeia asta,
i-am spus:
„Dă-te jos de pe cruce.”
Iar ea zice: „Poftim?”
I-am zis din nou: „Dă-te jos de pe cruce.”
Și, bravo ei, a reușit să-mi spună ce motive are
să-și însușească identitatea asta și apoi să se cramponeze de ea.
Prin asta primea multă atenție.
Oamenii aveau în sfîrșit grijă de ea.
Dar acum ajunsese să aibă efectul opus.
Oamenii începeau s-o evite.
Se duceau „să ia cafea”.
Experiența o făcea să se simtă răstignită,
dar ea nu voia să-și lase eul răstignit să moară.
Vă gîndiți probabil
că am fost cam aspră cu ea,
dar trebuie să vă spun
că vorbeam din propria mea experiență.
Cu foarte mulți ani înainte
fusesem concediată de la un serviciu pe care îl adoram
și vorbeam fără încetare despre nevinovăția mea,
despre nedreptate, trădare și înșelătorie,
pînă cînd, ca în cazul ei, oamenii au început să mă evite,
pînă cînd mi-am dat în sfîrșit seama
că nu mai încercam doar să-mi înțeleg sentimentele,
ci mi le amplificam.
Nu voiam să-mi las eul răstignit să moară.
Dar știm toți că, în orice poveste a reînvierii,
mai întîi trebuie să mori.
Povestea creștină: Isus a stat mort o zi întreagă în mormînt
și abia apoi a înviat.
Eu cred că pentru noi a sta în mormînt
înseamnă a ne îngriji în profunzime
de rănile noastre
și a ne da voie nouă înșine să ne vindecăm.
Trebuie să ne lăsăm eul răstignit să moară
ca să se nască un eu nou, unul mai adevărat.
Trebuie să dăm drumul vechii povești
ca să poată fi spusă o poveste nouă, una mai adevărată.
Fiți stăpîni pe propria experiență. N-o lăsați să vă stăpînească ea.
Ce-ar fi să nu mai existe supraviețuitori?
Adică ce-ar fi dacă oamenii s-ar hotărî să-și ia durerea ca pe o experiență
și nu ca pe o identitate?
Poate astfel n-am mai fi niciodată ostatici ai rănilor noastre
și am începe drumul minunat
al explorării și descoperirii de sine și al creșterii.
Poate am începe drumul definirii propriei persoane
prin ceea ce am devenit
și prin ceea ce devenim.
Deci probabil supraviețuirea nu era
unul din cele trei lucruri pe care mi le-ai spune.
Nu-i nimic.
Vreau să vă spun tuturor ce bine îmi pare că ne aflăm în acest autobuz împreună.
Eu cobor aici.
(Aplauze)