בין המשוררים הגדולים בהסטוריה הספרותית,
מספר שמות כמו הומר,
שייקספיר,
מילטון,
ווויטמן מוכרים מיד.
עם זאת, יש משורר צרפתי גדול מתחילת המאה ה 20
שאת שמו אתם אולי לא מכירים:
גייום אפולינר.
הוא היה חבר קרוב ומשתף פעולה עם האמנים פיקאסו,
רוסו,
ושגל.
הוא טבע את המונח סוראליזם,
והוא אפילו נחשד בגניבת המונה ליזה ב 1911.
במהלך חייו הקצרים,
הוא יצר שירה ששילבה טקסט ותמונות
בדךר שנראה שצפתה מהפכה אמנותית שתגיע.
בשלהי המאה ה 19 ותחילת המאה ה 20 בפריז,
הרובעים בעלי השכירות הנמוכה מונטמרטר ומונפרנס
היו בית לכל סוג של אמן רועב.
זה היה כל מה שהם יכלו להרשות לעצמם.
הציירים, הכותבים, והאינטלקטואלים,
איחדו את התשוקה האמנותית שלהם ואמונות נוגדות התרבות שלהם,
יצרו את תת התרבות הצרפתית הבוהמיינית.
ועבודות האמנות שלהם, הספרות, והאינטלקט שלהם ינערו את העולם.
בתחילת המאה ה 20,
בתוך סצנה דינמית,
מבקר האמנות, המשורר, ומקדם האבנט גארד,
גייום אפולינר היה דמות ידועה.
כמבקר אמנות, אפולינר הסביר
את התנועות הקוביסטיות אהסוראליסטיות לעולם,
ועלה להגנת הרבה אמנים צעירים
למול ציבור שהיה הרבה פעמים קסנופובי וצר אופקים.
כמשורר, אפולינר היה מלא תשוקה לכל צורות האמנות
ומומחה בספרות מימי הביניים,
בעיקר קליגרפיה ורישיות מפוארות.
כאיש חזון, אפולינר ראה את הפער בין שני מוסדות אמנותיים.
מצד אחד היו צורות האמנות הפופולריות המסורתיות והמאוד מוערכות באותו זמן.
מצד שני, צורות הבעת האמנות
שנעשו אפשריות דרך סוריאליזם,
קוביזם,
והמצאות חדשות, כמו הקולנוע
והפונוגרף.
בתוך הפער,
דרך היצירה של התרומה הספרותית הכי חשובה שלו,
הקליגרם,
גייום אפולינר בנה גשר.
אפולינר יצר את הקליגרם כתמונת פואמה,
פורטרט כתוב,
ציור מחשבתי,
והוא השתמש בו כדי להביע את המודרניזם
ואת התשוקה שלו לדחוף את השירה מעבר לגבולות הנורמליים של הטקסט והפסוק
ולתוך המאה ה 20.
כמה מהקליגרמות שלו מצחיקות,
כמו ה"לטרה אושן."
כמה מהן מוקדשות לחבריו הצעירים המתים,
כמו "לה קולום פוינרדי אה לה ז'ה דו."
כמה מהן הן הבעה של רגע רגשי.
כמו "איל פלו":
"יורד גשם של קולות הנשים כאילו הם מתו אפילו בזיכרון,
ויורד גשם עליכם גם כן, מפגשים מופלאים של חיי,
או טיפות קטנות.
העננים הבאים האלו מתחילים להצטנף לעולם שלם של ערים מצוייצות.
הקשיבו כשהגשם נופל בעוד חרטה ובוז בוכים למוזיקה עתיקה.
הקשיבו לקשרים נופלים שמחזיקים אתכם מעל ומתחת."
כל קליגרם מיועד לאפשר לקוראים לשחרר את עצמם
מחוויה רגילה של שירה,
ולהרגיש ולראות משהו חדש.
"לטרה אושן" הוא ראשית תמונה שנראית לפני שאפילו מילה אחת נקראת.
אלמנטים טקסטואלים בלבד משתלבים עם מילים בצורות ודוגמאות.
שתי צורות מעגליות, אחת נעולה בריבוע,
והאחרת, יוצאת מעבר לדף בצורה של ספירלה.
יחד הם יוצרים תמונה שמרמזת לקוביזם.
ואז בקריאת קרובה יותר של הטקסט,
מילות התאור בו מציעות
תמונה אווירית של מגדל אייפל.
הן מודות לגלים האלקטו מגנטיים של הטלגרף,
צורה חדשה של תקשורת באותו זמן.
ללא ספק, ההבעות המאוד אמנותיות המרובדות של הקליגרמות של אפולינייר
הן לא רק תצוגה מבריקה של יכולות פואטיות
ממאסטר של צורה.
כל קליגרם בעצמו הוא גם תמונה בזמן,
עוטף את התשוקה,
ההתרגשות,
והציפיה של כל האמנים הבוהמיינים בפריז,
כולל אפולינר,
רובם הרבה לפני זמנם,
ועם העבודה החדשנית שלהם,
תופשים בתשוקה את העתיד.