Я не розказувала про це багатьом людям,
але в моїй голові
тисячі таємних світів крутяться
одночасно.
Я аутистка.
Як правило, люди діагностують аутизм
з дуже конкретним описом особливостей,
але насправді ми повністю відрізняємося.
Наприклад, мій менший брат.
Він має важку форму аутизму.
Він мовчить. Він не може говорити.
А от я люблю розмовляти.
Люди часто ототожнюють аутизм
з любов'ю до математики чи науки.
Але я знаю багатьох аутистів,
яким подобається творчість.
Проте це стереотип,
а шаблонні речі досить часто,
якщо не завжди, є помилковими.
До прикладу, багато людей,
роздумуючи про аутизм, відразу згадують про "Людину дощу".
Вони гадають,
що кожен аутист - це Дастін Гоффман,
і це не зовсім правда.
Але це відбувається не тільки з аутистами.
Я бачила таке у ставленні до спільноти ЛГБТ,
жінок, людей з іншим кольором шкіри.
Люди так бояться розмаїття, що
вони намагаються втиснути все в крихітну коробку
з дуже особливим ярликом.
Саме це насправді
сталося зі мною в реальному житті.
Я загуглила "аутичні люди ...",
і пошуковик запропонував варіанти того,
що я могла б надрукувати далі.
Я загуглила "аутичні люди ...",
і перший результат був "демони".
Це перше про що люди думають,
коли замислюються про аутизм.
Вони знають.
(Сміх)
Одна з моїх особливостей як аутистки -
це радше здатність, а не інвалідність -
є те, що я отримала дуже, дуже живу уяву.
Дозвольте мені пояснити трішки.
Це ніби я живу в двох світах більшу частину часу.
Є реальний світ, який ми спільно розділяємо,
і є світ в моїх думках.
Світ у моїй голові часто набагато реальніший,
ніж справжній світ.
Мені дуже легко дати волю своїй уяві,
тому що я не намагаюся втиснути себе в крихітну коробку.
Це одна з найкращих особливостей буття аутиста.
Ви не маєте бажання робити це.
Ви знаходите те, що Ви хочете робити,
Ви шукаєте спосіб, як це зробити, і Ви робите це.
Коли б я намагалася вписати себе в рамки,
мене б тут не було, я б не досягла
половини речей, яких досягла.
Хоча тут є проблеми.
Є проблеми з тим, як бути аутистом,
проблеми з надмірною уявою.
Школа може бути проблемою в цілому,
але коли доводиться пояснювати вчителеві
кожнісінького дня,
що його урок незбагненно нудний,
і ви таємно знайшли притулок
у світі ваших думок, в яких ви не на цьому уроці,
це просто додає проблем до списку.
(Сміх)
Крім того, коли моя уява переливається через вінця,
моє тіло поводиться як йому заманеться.
Коли щось дуже цікаве відбувається в моєму внутрішньому світі,
я просто повинна бігти.
Я мушу розгойдуватися вперед і назад,
а іноді й кричати.
Це дає мені стільки енергії,
що мені треба її кудись випустити.
Але я робила це з самого малку,
відколи була малесенькою дівчинкою.
І мої батьки вважали це потішним.
Але коли я пішла до школи,
вони перестали радіти.
Може трапитися, що люди не хочуть дружити
з дівчиною, яка починає кричати на уроці алгебри.
Звичайно, в наші дні таке не відбувається,
але люди часто не хочуть дружити з аутичною дівчинкою.
Люди не хочу зв'язуватися
з тими, хто не буде або не може помістити себе
в коробку, яка підписана "нормально".
Але я не маю нічого проти,
тому що це сортує пшеницю від полови,
і я можу дізнатися, які люди є справжніми і щирими,
і можу вважати цих людей моїми друзями.
Але якщо ви задумаєтеся над цим, то що таке це "нормально"?
Що це означає?
Уявіть собі, ніби це найкраща похвала, яку Ви коли-небудь отримували.
"Ух, ти дійсно нормальна".
(Сміх)
Але коли роблять компліменти, то кажуть:
"Ти незвичайна"
або "Ти не така як інші".
"Ти дивовижна".
Тому якщо люди хочуть бути такими,
чому так багато людей прагнуть бути нормальними?
Чому люди заливають свої блискучі індивідуальності в форму?
Люди так бояться розмаїття, що намагаються змусити всіх,
навіть людей, які не хочуть або не можуть, стати нормальними.
Є табори для представників ЛГБТ-спільноти
або аутистів, де їх стараються зробити "нормальними",
і це страшно, що таке робиться в наш час.
Загалом, я не проміняла б свій аутизм і свою уяву на весь світ.
Завдяки тому, що я аутистка,
я презентувала документальні фільми на Бі-бі-сі,
зараз я пишу книжку,
я роблю це - це фантастично! -
і одне з найбільших моїх досягнень,
гадаю, я вже досягла цього,
є те, що я знайшла способи спілкування
зі своїм молодшим братом і сестрою,
які, як я вже говорила, не розмовляють. Вони не можуть говорити.
Від німих людей часто відмежовуються,
але це нерозумно, бо мій молодший брат і сестра
є найкращими братом і сестрою, яких я могла би сподіватися.
Вони просто найкращі, і я дуже їх люблю.
Я дбаю про них більше, ніж про когось іншого.
Наостанок я хочу Вас дещо запитати.
Якщо ми не можемо потрапити всередину думок людини,
незалежно від того, чи вони аутисти чи ні,
замість того, щоб грубо поводитися з чимось, що відхиляється від норми,
чому б не підтримати унікальність
і повболівати кожен раз, коли хтось вивільняє свою уяву?
Дякую.
(Оплески)