Bemondó: Hallgassatok most meg egy hölgyet a lassúságról,
hogy mit jelent neki és hogyan lehet ezt az életünkbe hasznosan beintegrálni.
Krajcsó Nelli következik.
Krajcsó Nelli: Számomra a gyors sokáig egyenlő volt a sikerrel.
Úgy véltem, hogy a tehetség a gyorsaságban mutatkozik meg,
mert aki tehetséges, az könnyebben oldja meg a feladatokat, hatékonyabban
és hamarabb pipálja ki őket, több dolgot tud egyszerre magára vállalni,
gyorsabban halad előre, mint általában társai, ergo sikeresebb.
Van egy történet egy japán fiúról, Kamei Sugiról,
aki a 80-as években a japán tőzsde egyik legsikeresebbje volt
és ennek megfelelően heti 90 órát dolgozott.
A cége imádta ezt.
Felemelte, kirakatokban mutogatta
és elismerése jeléül még további feladatokkal halmozta el.
(Nevetés)
Hogy aztán szerencsétlen pár év múlva ebbe a tempóba belehaljon,
mindössze 26 évesen.
A japánoknak már ekkor is volt erre egy szavuk: karosi - belehalni a túlórába.
Nekem nem kellett Japánba születnem ahhoz,
hogy ezt a gyors tempót viszonylag gyorsan felvegyem.
Így már tizenévesként is reggeltől-estig be voltam táblázva
különböző sport és iskolai elfoglaltságokkal.
A főiskolán az ebédemet már a szemináriumon lopva a pad alatt ettem meg,
mert napi fél órám sem volt leülni a menzán, hiszen a biztonság kedvéért
két diplomát csináltam, két állásban dolgoztam
és három nyelvet tanultam egyszerre.
Biztos voltam benne, hogy ez a sebesség kell ahhoz,
hogy a jövőben boldog életet tudjak élni.
Hogy mennyire nem voltam egyedül ezzel a hozzáállásommal, mutatja az a dokumentum,
amit 2001 óta minden Harvardi diák megkap
és aminek a címe az, hogy: Slow down (lassíts)
Az írójának, az egyetem akkori dékánjának az volt a célja,
hogy figyelmeztesse a diákjait arra, hogy az üres percek nem azért vannak,
hogy feltétlenül feltöltsük őket és kitűnő munka csak pihenés mellett érhető el.
Hát nekem a pihenés öt éve még egyáltalán nem létezett a szótáramban.
Sőt, akkoriban még pályakezdőként teljesedett ki a túlpörgős hozzáállásom.
Emlékszem, hogy így a kezdeti időkben,
amikor a munkahelyemen lett volna lehetőségem egy picit hátradőlni,
kétségbeesve könyörögtem a főnökeimnek, hogy adjanak még munkát,
mert nyugtalanított az, hogyha normálisan meg tudtam ebédelni,
hogyha túlóra nélkül haza tudtam indulni,
vagy ha napközben volt lehetőségem beszélgetni a kollégáimmal.
Én ehelyett kettősével lépcsőztem, rohantam, estem, pattogtam.
Ilyen voltam: gyors, sikeresebb, mint mások.
Aki sikeresebb, mint mások, az elhessegeti az időről időre fellépő hiányérzetét.
Nem szereti észrevenni, hogy a szilveszterek és szülinapok
úgy követik egymást, mintha semmi sem történt volna az előző évben.
Büszke arra, ha nincs ideje főzni és nevetve legyint arra a gondolatra is,
hogy nem emlékszik mi történt vele a múlt héten,
vagy fogalma sincs arról, hogy vannak a szülei,
mert telefonon sincs ideje velük beszélni.
Nem fogja beismerni, hogy a kikönyörgött munkahelyi kihívások miatt
tulajdonképpen halálosan fáradt és frusztrált.
A sok irigylésre méltó hobbi és utazás ellenére unatkozik.
És ettől meg van rémülve.
Nekem ez a gyors tempó egy idő után odáig vezetett,
hogy 26 éves koromra a stressz fizikai kivetülésének
szinte minden problémáját megtapasztaltam már.
A külső világ felgyorsulása rám így hatott.
Felgyorsultam én is olyan területeken és pillanatokban,
amikor nem lett volna hasznos.
Kialakult bennem egy belső kényszeres rezgés,
amiért mindig többet akartam
és ami miatt képtelen voltan kiszállni ebből az egészből.
Egészen egy fél évvel ezelőtti beszédes találkozóig.
Emlékszem, hogy az első napsütés, hosszú tavaszi hétvége volt,
amikor a családok és a barátok kirándultak, bicikliztek, nevettek.
Én meg egész nap a szobámban feküdtem, mert pár nappal azelőtt
a túlhajszoltságtól szinte egyszerre
fordult ki a bokám és roppant meg a derekam,
s ebben a nyomorult állapotomban találkoztam először
a Slow mozgalommal cikk formájában,
ami ordított felém a testemmel együtt, hogy lassíts.
Arról szólt, hogy van a világnak egy hatalmas problémája,
miszerint túl vagyunk hajszolva, fel vagyunk pörögve,
s ebben a rohanásban kiüresedettnek érezzük az életünket.
Abban a pillanatban világos lett számomra is, hogy az ami gyerekként előre vitt:
a nyitottságom, a lelkesedésem, az energikus természetem,
felnőve féket vesztett és túlhajszolt, stresszes,
belső kényszerből mindent azonnal kipipálni akaró felnőtté tett.
Rájöttem arra, hogy ahhoz, hogy örömteli, boldog életet tudjak élni
le kell nekem is lassulnom.
Hogy hogyan is kezdődött ez a lassulás? Természetesen lassan.
Semmit sem túlstresszelve, semmit sem erőltetve.
A lassú élet ugyanis arról szól, hogy mi választjuk meg,
hogy hogy éljük az életünket, a tempóját.
Rájövünk arra, hogy bizonyos helyzetekben a felgyorsulás nem szükséges,
és hogy ezáltal, hogy lelassulunk, mert kevesebb dolgot csinálunk,
legalább azt jól csináljuk.
Mert hogyha egy ilyen kisebb sebességbe kapcsolunk,
van újra lehetőségünk meglátni és felfedezni, megélni és megérteni,
feldolgozni és ezt az élményt máshol hasznosítani.
Nálam minden négy-öt éve kezdődött az étkezéssel.
Akkoriban állandósult refluxtól szenvedtem attól a tempótól, amiben voltam
és leszoktam, tulajdonképpen le kellett szoknom mindenről, ami gyors.
Így elhagytam a napi fél liter diétás kólát,
az adalékanyagokkal és tartósítószerekkel teletömött élelmiszereket,
amikért stresszhelyzetben kiált a gyomrunk,
a reggel a metrón zacskóból betömött pizzás csigákat,
és az este kutyafuttában megvásárolt és még az utcán megevett gyorskajákat.
Fél éve a cikk óta tudatosan haladok előre.
Így most már ott tartok, hogy hétvégente piacra járok,
ahol ízletes, friss, minőségi alapanyagokat keresek,
hogy aztán finom ebédet tudjak főzni.
Ébredés után e-mail olvasás helyett reggelit készítek inkább magamnak
és a munkahelyen nem a monitor előtt eszem meg az ebédemet,
hanem bármi is történjék, megadom magamnak az időt az étkezésre.
Tavasz óta tudom, hogy erről szól a Slow food mozgalom is.
Az ízek és az étkezés élvezetéről.
Tavasz óta biciklizek is. Wow!
(Nevetés)
Igen, régen van meg a biciklim, csak nagyon keveset használtam,
különleges alkalmakkor.
Régen én is úgy közlekedtem, mint a többi fővárosi ember.
Metrón vagy autón, vagy más tömegközlekedési eszközön utazva
rohantam el a város értékei mellett.
Nem volt kapcsolatom a saját környezetemmel,
nem ismertem az utcámban lévő boltokat és boltosokat,
a hozzám közel lévő parkokat, a szomszédjaimat.
Mert a nagy rutinban, a megállótól - megállóig rohanásban,
ezeknek nem volt helyük.
És csodálkoztam, hogy nem érzem magam jól Budapesten.
Tavasszal aztán eldöntöttem, hogy ezen is változtatok.
Biciklire pattanok, s megismerek olyan részeket is a városból,
olyan kis kincseket, amire nem volt eddig lehetőség BKV-n vagy az autóban.
Mert szeretem meglátni a kis kincseket, felfedezni az utakat, a fákat, a házakat,
a történeteket, a Dunát, s mosollyal találkozni minden nap.
A Citta Slow azaz Lassú város - mozgalomnak a célja is ez.
Ezáltal, hogy megismerjük a saját környezetünket,
a saját magunkénak tekintjük és vigyázunk rá.
Ebben a nagy átalakulásban akkor jött csak az igazi kihívás:
keretet szabni az online jelenlétemnek.
Nem véletlenül ez a legtöbb beszélgetésre okot adó téma a slow kapcsán is.
Egy friss felmérés szerint a 15-47 éves magyar korosztály
a szabadidejéből 3 óra 45 percet tölt online.
Mindig elérhetőek vagyunk. Ezért 0-24-ben számon kérhetőek is.
Ebben a túlpörgött rendszerben tényleg lehetetlennek tűnik
a lelassulás és a kiegyensúlyozottság.
Pedig tapasztalatból mondom, hogy nem az.
Én elhatároztam például, hogy megszabok olyan pillanatokat és időintervallumokat,
amikor nem olvasok e-maileket, se barátit, se munkahelyit.
Mindkettő más-más kérdéseket vetett fel és másképp volt nehéz.
Nyilván a munkahelyi e-mail kapcsán volt az én izgalmam nagyobb.
Ugyanis hiába vagyunk tudatosak a saját életünkben,
hogyha a munkahelyen ki vagyunk szolgáltatva
a főnökeinknek, ügyfeleinknek, kollégáink elvárásainak és döntéseinek.
Nekem az segített, hogy tudtam,
hogy ezzel nem akadályozni akarom a munkát,
csupán elfogadom azt, hogy vannak olyan pillanatok,
amikor nem éri meg azon stresszelni, hogy küldjek egy választ.
Ráér az másnap reggel is.
Vagy hogy napközben a sok munka miatt lesznek olyan témák,
amire nem tudok, egyszerűen nincs kapacitásom hasznos választ adni.
Inkább várok vele pár órát.
Hiszem ugyanis, hogy ahhoz, hogy a fontos pillanatokban
jól végezzük a munkánkat, el kell tőle néha szakadnunk
s fel kell töltődnünk mással és máshogy.
Persze ez a feltöltődés mit sem ér,
hogyha ezt is a tévé előtt vagy online képzeljük el.
Nekem azáltal, hogy kikapcsolt estéket tartok, végre van lehetőségem újra olvasni.
Mindenkitől halljuk, hogy nincs idő olvasni könyveket.
Most már az a könyvkupac, ami évek óta felhalmozódott az ágyam mellett,
elkezdett végre apadni.
Ennek a folyamatnak a része volt aztán nyár végén az is,
hogy Szendrei Gabival megalapítottuk a Slow Budapestet,
aminek a célja az, hogy minél több magyar,
Magyarországon elő emberhez juttassa el ezt a slow filozófiát.
Hogy elinduljon egy beszélgetés arról, hogy túlhajszolt életvitelünkből
találjunk közösen alternatívát arra, hogy hogy lehet mégis tartalmasan élni
a mai világban, mert látjuk, hogy az esetem nem egyedi.
Hogy mindezek után mit jelent nekem ma a gyors és a lassú?
Ez a két szó nem csupán a sebességről szól,
hanem a szemléletmódról, ahogy magunkra és másokra tekintünk.
Éppen ezért a gyors sosem lehet sikeres.
Mert a gyors agresszív, analitikus, türelmetlen,
felszínes és a mennyiséget helyezi előtérbe a minőséggel szemben.
A lassú ennek az ellentéte: türelmes, intuitív, kiegyensúlyozott,
befogadó s a minőséget szereti a mennyiséggel szemben.
Valós és tartalmas kapcsolatok kiépítéséről szól,
az életünkkel, az emberekkel, az ételekkel, mindennel.
Úgy gondolom, hogy erről szól a siker is.
A kiegyensúlyozottságról és a lelassulásról újra meg újra.
Amikor a számodra örömöt adó igazán fontos dolgokra tudsz koncentrálni.
Amikor megnyugszol s rátalálsz a szenvedélyre, ami kiteljesít.
Amiből aztán tudsz adni másoknak, hogy ők is elindulhassanak egy hasonló úton.
A Slow Budapest minden ízében ezt képviseli.
Igyekszünk adni másoknak és bízunk abban, hogy ők is továbbadják majd
mindazt a jót, amit a slow jelent.
Köszönöm.
(Taps)
(Taps vége)
Bemondó: Én az előbb komolyan gondoltam, hogy csináljuk együtt.
Mondtam, hogy első körben én jelentkezem a mozgalomhoz.
Nekem folyton az van, hogy vagy a fejemben belül vagyok gyors és kívül lassú,
vagy kívül vagyok gyors és belül lassú.
Szóval valamiféle egyensúlyt muszáj lesz találnom.
Adj nekem tanácsot, mi legyen az első lépés, mondjuk holnap, ha kezdem.
KN: Hát lassan kezdd el Kriszta, azt tudom mondani.
Bemondó: Akkor elég, ha délben felkelek.
(Nevetés)
KN: Annyi az egész, hogy arra koncentrálj,
hogy rakd előre a jobb lábadat.
Annyi épp elég. Utána rakd mellé a balt.
Aztán a jobbat és a balt.
És aztán előbb-utóbb kiegyensúlyozottan fogsz sétálni.
B: Köszönöm szépen, megpróbálok kiegyensúlyozottan elsétálni odáig.
(Taps)