Vreau să vă prezint o nouă perspectivă.
Pare grandios și chiar așa este.
Am părăsit Irlanda ieri dimineață.
Am călătorit din Dublin la New York,
singură.
Dar, designul unui aeroport,
avion și terminal
oferă puțină independență când ai 1.05m inălțime.
Pentru americani asta înseamnă 3'5''.
Am fost plimbată prin aeroport de asistenți în scaunul cu rotile.
Eu nu am nevoie de un scaun cu rotile,
dar designul aeroportului
și slaba accesibilitate
face din acesta singurul mod de a mă deplasa.
Cu geanta între picioare,
am fost împinsă prin control de securitate, pre-verificare,
și am ajuns la îmbarcare.
Folosesc serviciile de accesibilitate din aeroport
pentru că o mare parte a terminalului nu este proiectată pentru mine.
Securitatea, de exemplu.
Nu sunt destul de puternică pentru a-mi ridica geanta
de jos pe carusel.
Îmi este la nivelul ochilor.
Din motive de securitate, cei care lucrează acolo nu mă pot ajuta
și nu pot ridica în locul meu.
Designul îmi limitează autonomia și independența.
Dar pentru cei de înălțimea mea a călători nu e în întregime un lucru rău.
Spațiul pentru picioare la economie, e ca la clasa business.
(Râsete)
Uneori uit că sunt o persoană scundă.
Mediul și societatea îmi amintesc asta.
Este teribil să folosesc o toaletă publică.
Intru în cabină
dar nu ajung la încuietoarea de pe ușă.
Sunt creativă și descurcăreață.
Caut un coș de gunoi pe care să îl întorc invers.
Este sigur?
Nu prea.
Este igienic și sanitar?
Categoric nu.
Dar alternativa este mult mai rea.
Dacă asta nu merge, folosesc telefonul.
Imi dă un avantaj de câțiva centimetri,
și încerc să încui ușa cu iPhone-ul.
Acum, îmi imaginez că nu asta avea în minte Jony Ive când a făcut iPhone-ul,
dar funcționează.
O alternativă este să abordez un străin.
Îmi cer exagerat scuze
și îi spun să aștepte in fața cabinei mele.
Aceștia acceptă,
iar eu ies recunoscătoare
și absolut îngrozită,
și sper că ei nu observă
că ies din baie fără să mă spăl pe mâini.
Am în fiecare zi la mine dezinfectant
pentru că chiuveta, săpunul, uscătorul și oglinda
sunt prea sus.
Baia specială este oarecum o opțiune.
Acolo ajung la încuietoarea ușii,
chiuveta, săpunul, uscătorul și oglinda.
Și totuși, nu pot să folosesc toaleta.
Este concepută în mod intenționat mai sus
pentru ca cei cu dizabilități să treacă mai ușor.
Asta este ceva minunat și necesar,
dar când descriem un nou proiect sau idee ca fiind accesibile,
ce înseamnă asta?
Pentru cine este accesibil?
Și căror nevoi nu corespunde?
Baia este un exemplu
de cum îmi este lezată demnitatea,
dar și mediul înconjurător are un impact asupra mea,
de exemplu, să comand o cană de cafea.
Recunosc.
Beau mult prea multă cafea.
Comand cafea latte, slabă, cu vanilie,
dar încerc să mă dezvăț de sirop.
Dar cafeneaua nu este proiectată bine,
cel puțin nu pentru mine.
Așteptând la coadă, stau lângă frigiderul cu patiserie
iar chelnerul cheamă următoarea comandă.
Strigă: „Următorul, vă rog!”.
Nu mă pot vedea.
Persoana care stă la rând lângă mine îi face semn
și toată lumea este jenată.
Comand cât pot de repede și merg să îmi iau cafeaua.
Gândiți-vă puțin.
Unde o pun?
Sus și fără capac.
Să iau o cană de cafea pe care am plătit-o
este o experiență foarte periculoasă.
Designul influențiază și hainele pe care vreau să le port.
Vreau haine care îmi reflectă personalitatea.
Se găsesc greu la raioanele pentru copii.
Și adesea, hainele de femei necesită prea multe modificări.
Vreau pantofi care reflectă maturitate, profesionalism și sofisticare.
Dar primesc adidași cu arici și păpuci cu luminițe.
Nu, nu sunt total împotriva papucilor cu luminițe.
(Râsete)
Dar designul afectează și lucruri simple
precum statul pe scaun.
Nu pot să mă așez cu grație.
Din cauza înălțimii scaunelor,
trebuie să mă târăsc pe mâini și genunchi
ca să urc pe scaun,
în același timp fiind conștientă că s-ar putea răsturna în orice clipă.
Dar în timp ce designul mă afectează
fie că e un scaun, o toaletă, o cafenea sau haine,
mă bazez și beneficiez
de bunătatea străinilor.
Dar nu toată lumea e politicoasă.
Mi se reamintește că sunt scundă
când cineva mă arată cu degetul,
se uită la mine,
râde,
îmi pune porecle
sau îmi face poză.
Asta se întâmplă aproape în fiecare zi.
Social media mi-a dat oportunitatea
și locul unde să am ceva de spus ca blogger și un activist,
dar sunt și stresată
pentru că aș putea ajunge o caricatură
sau o senzație virală,
totul fără acordul meu.
În momentul acesta,
aș vrea să clarificăm ceva.
Cuvântul „pitic” este o insultă.
A apărut în perioada circurilor și a spectacolelor cu ciudați.
Societatea a evoluat.
Ar trebui și vocabularul.
Limbajul este o armă puternică.
Nu doar ne definește societatea.
O modelează.
Sunt foarte mândră că sunt o persoană scundă,
că am moștenit nanismul.
Dar sunt foarte mândră să fiu Sinead.
Achondroplastia este cea mai cunoscută formă de nanism.
Achondroplasia se traduce „fără formare de cartilaj”.
Am membre scurte și caracteristici faciale specifice nanismului,
fruntea și nasul.
Nu îmi pot îndrepta mâinile,
dar îmi pot linge cotul.
Nu o să vă arăt asta.
Achondroplastia apare la 1 din 20.000 de nașteri.
80% din oamenii scunzi au părinți de înălțime normală.
Asta înseamnă că oricare dintre noi poate avea un copil cu această maladie.
Totuși, eu am moștenit-o de la tata.
Vreau să vă arăt o poză cu familia mea.
Mama are o înălțime normală,
tata este scund
iar eu sunt cea mai mare dintre cei cinci copii.
Am trei surori și un frate.
Toți au o înălțime normală.
Sunt foarte norocoasă că m-am născut în această familie
care mi-a cultivat curiozitatea și tenacitatea,
care m-a protejat de răutatea și ignoranța străinilor
și care m-a înarmat cu forța, creativitatea și încrederea
de care am avut nevoie pentru a trăi în societate.
Dacă ar fi să spun un motiv pentru care am succes,
este pentru că am fost și sunt un copil iubit,
un copil iubit, obraznic și cu mult sarcasm,
cu toate acestea, un copil iubit.
Făcându-vă o idee despre ceea ce sunt eu astăzi,
am vrut să vă ofer o nouă perspectivă.
Am vrut să provoc ideea
cum că designul este doar un mod de a crea funcționalitate și frumusețe.
Designul influențiază viețile oamenilor,
viețile tuturor.
Prin design ne putem simți integrați în lume,
dar este și un mod prin care putem susține demnitatea
și drepturile unui om.
Designul poate provoca, de asemenea, vulnerabilitate
unui grup ale cărui nevoi nu sunt luate în considerare.
Astăzi, vreau să vă provoc percepțiile.
Pentru cine nu proiectăm?
Cum le putem face auzite vocile
și experiențele?
Care este următorul pas?
Designul este un privilegiu enorm,
dar este și o mai mare responsabilitate.
Vreau să vă deschideți ochii.
Vă mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)