בשנת 1984, מיחשוב בדיוק עזב את
עידן החדר הענק המקורר.
הדבר הזה ״מקינטוש״ יצא.
אני הבאתי מקינטוש ל- MIT
כל בני המעמד העליון בכיתתי באו אלי
ואמרו ״מה זה? יש על זה תמונות!״
(צליל ההפעלה של מקינטוש)
המק דמיין מחדש את מה שמחשב יכול להיות.
היה פרצוך מחייך (סמיילי)
הייתה תחושה של הומור, איכשהו מובנית.
כאילו שותף הגיע ויכולת ללכת לשחק איתו.
איכשהו, זה מהווה כזאת שקיפות לחוויה,
שזה פשוט מחייה אותך.
מעולם לא חשבתי שתהיה לי קריירה כמוזיקאי
רציתי לעשות הכל בעצמי,
והדרך היחידה שבה זה היה אפשרי
הייתה עם המק.
דמיינו כמה אדיר זה היה בשביל ילדים.
פתאום הם היו מגלים דברים בכוחות עצמם.
זה מוחק את הקירות של כיתות הלימוד.
הם הרגישו שהיה חזון מאחורי זה.
זה העניק השראה לאנשים לחשוב מה אפשרי,
אבל הוביל אנשים לעשות עבודה טובה יותר.
נראה היה שזה מדבר את אותה השפה שאנחנו מדברים.
זה נראה נהדר, זה היה אלגנטי.
זה היה המקום הטבעי אליו כל המעצבים,
וכל יוצרי התמונות ילכו.
המק בשבלי הוא הכלי
המאפשר לי להוציא רעיונות מהראש שלי,
ולשתף פעולה עם אנשים,
כדי לחקור תחומים שלא הייתי יכולה אחרת.
ניסינו להשתמש במכשיר הזה
בדרך פרובוקטיבית וחדשה.
וזה היה פשוט מאוד מגניב -- אף אחד אחר לא עשה את זה.
ככה נראה חלוץ.
כל דבר שעשיתי יכול היה להיעשות
בצורה מעניינת בהרבה, באמצעות השימוש במקינטוש.
כל האמנים ככה.
אתם נותנים לנו תיבת צבע חדשה,
ואנחנו נשתגע.
אנחנו לא נלך לישון.
אנחנו לא נלך לאכול.
אנחנו פשוט נלך ונשחק עם הדבר הזה,
כי הוא מעורר השראה.
עכשיו כולם משתמשים בחתיכה אחת
של הטכנולוגיה המדהימה הזאת שנמצאת בכל מקום.
מעולם לא חשבתי שזה יהיה ככה.
באמת דמוקרטיזציה בינלאומית של יצרתיות.
הכוח האדיר של כלים כמו המקינטוש
הוא בדיוק שאי אפשר לצפות
לאן הם ילכו.
העתיד של היצירה,
הוא באמת מחבר בין באנשים,
ומחבר בין רעיונות.
לאף אחד לא היה מושג לפני שלושים שנה
איך העולם יהיה עכשיו,
או איך ישתמשו בכלים האלה.
הם מעניינים, בדיוק בגלל
שאתה לא יודע איך ישתמשו בהם מחר.
וזה היופי, והעוצמה של המקיטנוש.