Poslednjih sedam godina sam medicinski tehničar
na intenzivnoj nezi u okrugu Safolk, Njujork.
Bio sam prva osoba koja reaguje u brojnim slučajevima
od saobraćajnih nesreća do uragana Sendi.
Ako ste kao većina ljudi, smrt je možda
jedan od vaših najvećih strahova.
Neki od nas će znati kada da je očekuju.
Neki od nas neće.
Postoji manje poznati medicinski termin
zvani neposredni kraj.
Gotovo da je simptom.
Kao medicinski radnik, obučen sam da reagujem
na ovaj simptom kao i bilo koji drugi,
tako da kada me pogleda pacijent koji ima srčani udar
i kaže: "Umreću danas",
obučeni smo da preispitamo stanje pacijenta.
Tokom moje karijere, odgovorio sam
na niz slučajeva gde su pacijentu
ostali minuti života
i ništa nisam mogao da učinim za njih.
Imajući to u vidu, bio sam suočen sa dilemom:
da li da kažem umirućima da će se uskoro suočiti sa smrću,
ili da ih lažem da ih utešim?
Na početku karijere, suočavao sam se sa ovom dilemom
jednostavno laganjem.
Bio sam uplašen.
Bio sam uplašen da ako im kažem istinu,
da će umreti u užasu, u strahu,
grabeći te poslednje trenutke života.
To se sve promenilo sa jednim događajem.
Pre pet godina, reagovao sam na saobraćajnu nesreću.
Vozač motora je pretrpeo kritične, kritične povrede.
Dok sam ga procenjivao, shvatio sam da se ništa
ne može učiniti za njega,
i kao toliko drugih slučajeva, pogledao me je u oči
i postavio to pitanje: "Da li ću umreti?"
U tom trenutku, rešio sam da učinim nešto drugačije.
Odlučio sam da mu kažem istinu.
Odlučio sam da mu kažem da će umreti
i da ništa ne mogu da učinim za njega.
Njegova reakcija me je ostavila u šoku do današnjeg dana.
Prosto se opustio i imao je pogled
prihvatanja na svom licu.
Nije se susreo sa užasom niti strahom
kao što sam ja očekivao.
Prosto je ležao, i dok sam gledao u njegove oči,
video sam unutrašnji mir i prihvatanje.
Od tog trenutka nadalje, rešio sam
da nije moje da tešim umiruće lažima.
Odgovorivši na mnoge slučajeve od tada
gde su pacijenti bili u svojim poslednjim trenucima
i nije bilo ničeg što bih mogao da učinim za njih,
u skoro svakom slučaju,
svi su imali istu reakciju na istinu,
unutrašnji mir i prihvatanje.
Zapravo, postoje tri obrasca
koje sam primetio u svim tim slučajevima.
Prvi obrazac me je uvek nekako šokirao.
Bez obzira na religijska uverenja ili kulturnu pozadinu,
postoji potreba za oproštajem.
Bilo da to zovu grehom
ili jednostavno kažu da se kaju,
njihova krivica je univerzalna.
Jednom sam se starao o starijem gospodinu
koji je imao snažan srčani udar.
Dok sam pripremao sebe i svoju opremu
za njegov predstojeći srčani zastoj,
počeo sam da govorim pacijentu o njegovoj bliskoj smrti.
Već je znao po tonu mog glasa i govoru tela.
Kako sam stavljao ploče defibrilatora na njegove grudi,
pripremajući se za ono što će se uskoro dogoditi,
pogledao me je u oči i rekao:
"Voleo bih da sam proveo više vremena sa mojom decom i unucima
umesto što sam bio sebičan sa svojim vremenom."
Suočen sa neposrednom smrću,
sve što je želeo bio je oproštaj.
Drugi obrazac koji sam primetio
je potreba za pamćenjem.
Bilo da je to da bude upamćen u mojim mislima
ili svojih voljenih, bilo im je potrebno da osete
da će nastaviti da žive.
Postoji potreba za besmrtnošću
u srcima i mislima njihovih voljenih,
mene, mog osoblja, ili bilo koga unaokolo.
Bezbroj puta sam imao pacijenta koji me gleda u oči
i kaže: "Hoćeš li me pamtiti?"
Poslednji obrazac koji sam primetio
uvek me je dirnuo najdublje u dušu.
Umirućima je potrebno da znaju da je njihov život imao smisla.
Potrebno im je da znaju da nisu protraćili svoj život
na beznačajne poslove.
Ovo mi se desilo veoma, veoma rano u karijeri.
Odgovorio sam na poziv.
Žena u kasnim pedesetim
bila je ozbiljno prikovana u vozilu.
Drugi auto je udario u njen sa strane pri velikoj brzini,
kritično, kritično stanje.
Dok su vatrogasci radili na tome da je izvuku iz auta,
popeo sam se da počnem sa pružanjem nege.
Dok smo govorili, rekla mi je:
"Bilo je toliko mnogo više toga što sam želela
da uradim sa svojim životom."
Osećala je da nije ostavila svoj trag na ovoj Zemlji.
Dok smo nastavili da govorimo, ispostavilo se
da je ona majka dva usvojena deteta
koja su na putu da upišu medicinsku školu.
Zbog nje, dvoje dece
imalo je priliku koju inače ne bi imali
i nastaviće da spasavaju živote u medicinskom polju
kao doktori medicine.
Trebalo je 45 minuta
da je oslobode iz vozila.
Međutim, umrla je pre nego što je oslobođena.
Verovao sam u ono što viđate u filmovima:
kada ste u tim poslednjim trenucima
da je tu isključivo užas, strah.
Shvatio sam, bez obzira na okolnosti,
uglavnom je dočekana sa mirom i prihvatanjem,
da su najmanje stvari, najmanji momenti,
najsitnije stvari koje si doneo na svet
one koje ti daju mir u tim poslednjim trenucima.
Hvala vam.
(Aplauz)