Jeg har været en ambulanceredder de sidste 7 år i Suffolk County, New York.
Jeg har været først til stede i en række ulykker
fra bilulykker til orkanen Sandy.
Er du som de fleste, er døden måske
noget af det, du frygter mest.
Nogle af os vil se det komme.
Nogle af os vil ikke.
Der er et mindre kendt medicinsk udtryk
kaldet "forestående undergang".
Det er næsten et symptom.
Som redder er jeg trænet til at reagere overfor symptomet
som ethvert andet.
Når en patient i et hjerteanfald
siger: "Jeg kommer til at dø i dag,"
er vi trænet til at revurdere patientens tilstand.
Gennem min karriere har jeg reageret
overfor en række situationer,
hvor patienten havde minutter tilbage at leve i,
og der var intet, jeg kunne gøre for dem.
Jeg var i et dilemma:
Fortæller jeg den døende, at de snart skal stå til ansigt med døden,
eller lyver jeg, for at trøste dem?
Tidligt i min karriere klarede jeg dilemmaet
ved simpelthen at lyve.
Jeg var bange.
Jeg var bange for, at hvis jeg fortalte dem sandheden,
så ville de dø i rædsel, i frygt,
mens de klamrede sig til de sidste øjeblikke af livet.
Det ændrede sig altsammen ved ét tilfælde.
For 5 år siden reagerede jeg på et motorcykeluheld.
Motorcyklisten havde lidt kritiske, kritiske kvæstelser.
Da jeg tilså ham, indså jeg,
at der var intet, der kunne gøres for ham,
og som i så mange andre tilfælde, kiggede han mig ind i øjnene
og spurgte mig dét spørgsmål: "Kommer jeg til at dø?"
I det øjeblik besluttede jeg mig for at gøre noget anderledes.
Jeg besluttede mig for at fortælle ham sandheden.
Jeg besluttede mig for at fortælle ham, at han skulle dø,
og at der var intet, jeg kunne gøre for ham.
Hans reaktion chokerede mig til den dag i dag.
Han lagde sig simpelt hen tilbage
med et udtryk af accept i sit ansigt.
Han var ikke mødt med den terror eller frygt,
som jeg troede, han ville.
Han lå der bare; og da jeg så ham ind i hans øjne,
så jeg indre fred og accept.
Fra det øjeblik, besluttede jeg,
at det ikke var mit job at trøste de døende med mine løgne.
Efter at have reageret på mange ulykker siden hen ,
hvor patienter var i deres sidste øjeblikke,
og der var intet, jeg kunne gøre for dem;
i næsten hvert eneste tilfælde
havde de den samme reaktion overfor sandheden
af indre fred og accept.
Rent faktisk er der tre mønstre
jeg har observeret i alle disse tilfælde.
Det første mønster chokerede mig altid på en måde.
Uanset religiøs overbevisning eller kulturel baggrund,
er der et behov for tilgivelse.
Om de kalder det synd
eller simpelt hen siger, at der er noget, de fortryder,
så er deres skyld universel.
En gang tog jeg mig af en ældre herre, der havde et voldsomt hjerteanfald
Som jeg forberedte mig selv og mit udstyr
til hans forestående hjertestop,
begyndte jeg at fortælle ham om hans forestående bortgang.
Han vidste det allerede ud fra min tone og kropssprog.
Som jeg placerede elektroderne på hans bryst
i forberedelse på, hvad der ville ske,
så han mig i øjnene og sagde: "Jeg ville ønske,
jeg havde tilbragt mere tid med mine børn og børnebørn,
i stedet for at være selvvisk med min tid."
Stående overfor en snarlig død,
var alt han ønskede tilgivelse.
Det andet mønster, jeg observerer,
er behovet for at blive husket.
Om det var at blive husket af mig eller af deres kære
havde de behov for at føle,
at de ville leve videre.
Der er et behov for uddødelighed
i hjerterne og tankerne hos deres elskede,
mig selv, mit hold, eller hvem som helst i nærheden.
Utallige gange har en patient kigget mig i øjnene
og sagt: "Vil du huske mig?"
Det sidste mønster, jeg observerer,
er det, der altid har rørt mig mest.
Den døende har brug for at vide, at deres liv havde mening.
De har brug for at vide, at de ikke spildte deres liv
på ligegyldige ting.
Det kom til mig meget, meget tidligt i min karriere.
Jeg havde reageret på et kald.
En kvinde i slut 50'erne
var alvorligt fastklemt i en bil.
Hun var blevet ramt fra siden i høj hastighed.
Kritisk, kritisk tilstand.
Som brandvæsenet arbejdede på at få hende ud af bilen,
kravlede jeg ind for at tage mig af hende.
Da vi snakkede, havde hun det her at sige til mig:
"Der var så meget mere, jeg havde lyst til at gøre med mit liv."
Hun følte, at hun ikke havde sat sit præg på denne Jord.
Da vi snakkede videre, viste det sig,
at hun var mor til to adopterede børn,
som begge skulle til at studere medicin.
På grund af hende, havde to børn
en chance, de aldrig ville have haft ellers,
og de ville komme til at redde liv
som fuldt uddannede læger.
Det endte med at tage 45 minutter
at få hende ud af bilen.
Men hun var omkommet, inden hun blev befriet.
Jeg troede på det, man ser i filmene:
At i disse sidste øjeblikke
er man i absolut terror, frygt.
Jeg har indset, at uanset omstændighederne,
så er det generelt mødt med indre fred og accept;
at det er de mindste ting, de mindste øjeblikke,
de mindste ting, man bragte ind i verden,
der bringer fred i disse afsluttende øjeblikke.
Tak