Emlékszem, mikor először jártam jó étteremben,
egy igazán elegáns étteremben.
Egy jogi cég üzleti vacsorája volt.
A pincérnő rögtön körbejárt,
és megkérdezte, kérünk-e bort,
mire azt mondtam: "Persze, fehérbort kérek."
Rákérdezett:
"Sauvignon blanc-t vagy chardonnay-t szeretne?"
Arra gondoltam:
"Ne már, hölgyem, elég a flancos francia szavakból,
csak hozzon valamilyen fehérbort."
A következtetés erejét használva,
rájöttem, hogy a chardonnay és a sauvignon blanc
két fehérborfajta.
Chardonnay-t kértem,
mivel, őszintén, azt a szót volt könnyebb kiejtenem.
Sok ilyen élményben volt részem
az első pár évem alatt a Yale jogi karán,
mert a látszat ellenére, kulturálisan nem vagyok bennfentes.
Nem felsőbb körökből származom.
Nem az USA északkeleti tájáról, sem nem San Franciscóból.
Ohióban születtem, a kohászok városában,
ahol az élet nem fenékig tejfel.
Hasonló bajokkal küzd
az USA teljes munkásosztálya.
Dívik ott a heroin,
amelytől sok ismerősöm hal meg.
Kegyetlenség, családi erőszak és válás szakítja szét a családokat.
E közösségekben eluralkodott a borúlátás.
Gondoljanak a halandóság rájuk jellemző növekedésére,
s hogy ezeknek az embereknek a gondjai,
amelyek folyton nyomasztják őket,
a halálozások számát növelik.
Életük állandó küzdelem.
Saját szememmel láttam e küzdelmet.
Családom sokáig küzdött hasonló nehézségekkel.
Mindig pénzszűkében voltunk.
A közösségünket sújtó káros szenvedélyek
a családomat is elérték; sajnos, a mamámat is.
Saját családomon keresztül voltam tanúja sok nehézségnek:
amelyet néha a szegénység,
néha a társadalmi tőkéhez való hozzáférés hiánya okozott,
e tényezők nagyban hatottak életemre.
Ha látták volna, hogyan éltem 14 éves koromban,
és föltették volna a kérdést: "Mi vár erre a gyerekre?",
nem lenne kétségük, hogy meggyűlt volna a bajom
a – szakszóval – vertikális mobilitással.
A vertikális mobilitás absztrakt fogalom.
Ám ez a fogalom
az amerikai álom középpontja.
Lényeges,
mert eldönti, hogy a hozzánk hasonló
szegény családokban felnövő gyerekek élete megjavul-e,
anyagilag előbbre jutnak-e,
vagy megrekednek addigi környezetükben.
Kiderült, hogy hazánkban
a vertikális mobilitás, sajnos, nem elég erős,
és érdekes módon, a lakhelytől függ.
Pl. Utah államban
a szegény gyerekek elég jól elhelyezkednek,
és valószínűleg részük lehet az amerikai álomban.
De szülőföldemen,
az USA déli vidékén, az Appalache-tájékon, Dél-Ohióban
valószínűtlen, hogy a hozzám hasonlók fölemelkedjenek.
Ezekben az országrészekben az amerikai álom
csupán ábránd marad.
Miért van ez így?
Az egyik ok nyilván gazdasági vagy szerkezeti.
Mit is tudunk e vidékekről?
Szörnyű gazdasági tendenciáktól szenvednek,
amelyek a szénbányászatra és a kohászatra jellemzők.
Az egyszerű emberek nehezen boldogulnak.
Ez az egyik baj.
A másik az agyelszívás, miszerint a valóban tehetségesek,
nem jutva otthon magas képzettséget igénylő álláshoz,
végül elvándorolnak.
Nem ott fognak üzletbe vagy hoznak létre nonprofit céget,
elköltöznek, s tehetségüket is magukkal viszik.
Számos szegény körzetben lezüllenek az iskolák,
a gyerekek nem kapnak kellő oktatást,
emiatt csökkennek esélyeik, hogy felnőttként helytálljanak.
E tényezők mind fontosak,
a szerkezeti akadályok léteznek,
de életemre s környezetemre visszatekintve
van valami más is.
Ugyan nehéz számszerűsíteni, de a tényező nem kevésbé valós.
Először is, a reménytelenség lengte be
a közösséget, amelyben felnőttem.
Az volt az érzésünk: a gyerekek döntései egyáltalán nem számítanak.
Nem számít, milyen szorgalmasan dolgoznak,
mennyire igyekeznek, hogy boldoguljanak.
Hiába minden, eredménye nem lesz.
Nagyon lehangoló érzés.
E gondolkodásmód
néha a konspirációs elméletekig is elmegy.
Emeljük ki csupán
az egyenlő esélyek politikáját.
Politikai nézetüktől függően egyetérthetnek vagy sem,
hogy a munkahelyi s a tanintézeti pozitív megkülönböztetés
bölcs vagy ostoba módszer-e.
De ha ilyen helyre születtek volna,
az egyenlő esélyek politikája inkább visszatartó erőnek hatna.
Különösen igaz ez a fehér munkásosztályra.
Nem a politika jó vagy rossz oldalát nézik,
hanem összeesküvésként fogják föl,
amelyben a gazdagok és a hatalmasak
ellenük szervezkednek.
Mindenütt összeesküvést látnak,
nekik ez a valóság.
Ezért nem számítanak semmi jóra.
Az efféle közegben felnövők
többféleképpen reagálhatnak.
Pl.: "Nem fogom törni magam,
mert attól semmi sem függ."
De így is lehet.
"Nem vágyom, hogy sikeres legyek,
nem vágyok felsőfokú végzettségre, rangos állásra.
Úgysem vesznek be maguk közé,
akiknek az a mérvadó."
Miután fölvettek a Yale-re, otthon megkérdeztek:
a fölvételnél úgy kellett-e tennem, mintha liberális lennék?
Komolyan mondom.
A jelentkezési lapon nincs "Liberális-e?" rovat,
de a kérdés arról árulkodik,
hogy a szegények bizonytalanok:
úgy érzik, hogy meg kell játszaniuk magukat
a társadalmi korlátok leküzdéséhez.
Ez súlyosan visszás helyzet.
Még ha nem fog is el minket a kilátástalanság érzése,
és meggyőződésünk,
hogy döntésünk számít, és jól akarunk dönteni,
hogy javítsunk a magunk és családunk sorsán,
néha nehéz eldönteni, hogy melyik útra lépjünk,
ha olyan közegben növünk föl, mint én.
Én pl. nem tudtam:
a jogi karra kell jelentkeznem, hogy jogász lehessek
Arról sem volt fogalmam, hogy a legjobb egyetemeken
a szegény gyerekeknek tanulmányaik kevesebbe kerülnek,
mert az egyetemektől ők több ösztöndíjat,
anyagi segítséget kapnak.
Ezt a Yale leveléből tudtam meg,
amelyben értesítettek, hogy a rászorulók
több tízezer dollár ösztöndíjat kaphatnak.
A "rászoruló" kifejezést sem ismertem azelőtt.
A levél olvastán azt mondtam a nagynénimnek:
"Nicsak, életemben először
kifizetődő a szegénység."
Fogalmam sem volt ezekről,
mert környezetemben sem volt senkinek.
Szomszédoktól megtanultam fegyverrel jól lőni,
süteményt sütni,
– az a titka, hogy előtte le kell fagyasztani a vajat –,
de senki sem mondta el, hogyan kell boldogulni.
Senki sem tanított rá, hogy kell helyesen dönteni
a tanulásról és a lehetőségekről,
amelyeket meg kell ragadni,
hogy boldoguljunk a XXI. századi tudásgazdaság viszonyai között.
A közgazdászok társadalmi tőkének nevezik
a rokonoktól, barátoktól, ismerősöktől informálisan szerzett ismereteket.
A fölhalmozott társadalmi tőkém nem illett a XXI. századi Amerikához,
s ez rám volt írva.
Van még egy másik fontos tényező is,
amely megfigyelhető a társadalmunkban,
de róla nem szokás beszélni.
A munkáscsaládok gyermekei
hamar beletanulnak – eufemisztikusan szólva – a negatív tapasztalatokba,
azaz traumák érik őket:
szüleik verik és elnyomják őket, kiabálnak velük,
vagy szemtanúi, ahogy szüleiket verik,
látják a kábítósokat és a részegeseket.
Az efféle gyermekkori traumák
gyakoriak voltak a családomban.
Fontos, hogy családomban e jelenségek nem új keletűek;
így van ez nemzedékek óta.
Nagyszüleim
a gyermekeiket megszületésüktől fogva
nagyon jól akarták nevelni.
Középosztálybeliek voltak,
jól kerestek a kohászatban.
Mégis úgy alakult,
hogy a gyerekek sok traumát éltek át;
ezek nemzedékről nemzedékre ismétlődtek.
Anyám 12 éves korában látta, ahogy a nagyi fölgyújtja a nagypapát.
A nagypapa bűne az volt, hogy részegen jött haza,
bár a nagyi megfenyegette,
hogy megöli, ha berúg.
Meg is kísérelte.
Gondoljanak bele, mi ennek a hatása a gyerek tudatára.
Nekünk ez kivételesnek tűnik,
de a Wisconsin Children's Trust Fund kutatása szerint
a szegény családok gyermekeinek 40%-át gyakran érik traumák.
A vagyonos családokban ez a mutató 29%.
Gondolkozzanak el rajta, mit jelent ez!
A szegény családokban majdnem minden második gyereket
gyakran éri trauma.
Nem csak szórványos esetekben.
Ez nagyon súlyos helyzetre utal.
Ismeretes, mi történik az efféle traumákat átélt gyerekekkel:
gyakrabban kábítóznak, kerülnek börtönbe,
gyakrabban maradnak ki a középiskolából,
és ami a legfontosabb:
saját gyerekeikkel valószínűleg ugyanúgy fognak bánni,
ahogyan szüleik ővelük bántak.
Gyermekkori trauma és otthoni zűrök –
társadalmunktól ezt kapják a gyerekek.
és ezt az útravalót adják a nemzedékek is egymásnak.
Rakják ezeket egybe:
reménytelenség, elkeseredettség,
a jövőt illető cinizmus,
gyermekkori traumák,
csekély társadalmi tőke...,
s megértik, miért volt meg 14 éves koromra minden adottságom,
hogy én is csak egy statisztikai adat
vagy lúzer legyek.
Ám váratlan dolog történt.
megtettem a lehetetlent.
Minden szerencsésen alakult.
Kijártam a középiskolát, a főiskolát, fölvettek a jogi karra,
remek állásom van.
Mi történt?
Először is, nagyszüleim
– akikről a tűzeset szólt –,
a születésemig nagyon megváltoztak.
Stabil otthont s családot nyújtottak nekem.
Mindent elkövettek,
hogy szüleim helyett is megadják,
ami egy gyereknek kell.
Az ő szerepüket is betöltötték.
A nagyinak két igen lényeges tett köszönhető.
Otthon béke honolt, nyugodtan tanulhattam,
és azzal foglalkozhattam, ami egy gyereknek kell.
Ráadásul nagyon éles eszű volt,
bár még középiskolába sem járt.
Megértette, hogy környezetem azt próbálja elhitetni velem,
hogy tőlem semmi sem függ,
hogy a sors rossz lapokat osztott.
Egyszer így szólt:
"JD, ne légy lúzer, aki azt hiszi, hogy az egész világ ellene van.
Bármit elérhetsz, amit csak akarsz."
De azért értette, hogy az élet igazságtalan.
Nehéz az egyensúlyt megtalálni,
ha a gyereknek mondjuk, hogy az élet igazságtalan,
de győzködjük, hogy minden tőle függ.
A nagyinak ez sikerült.
Sokban segített még a tengerészgyalogosi szolgálatom is.
Általában így fogjuk föl: ez csak katonai szolgálat.
De nekem ez négyéves intenzív
jellemformáló tanfolyam volt.
Ott tanultam meg ágyazni, mosni,
korán fölébredni és anyagi helyzetemet rendben tartani.
Ahol felnőttem, ott ezekre nem tanítottak.
Amikor először akartam kocsit venni,
a kocsiügynök az "alacsony" 21,9%-os hitelkamatra ajánlotta.
Már majdnem aláírtam a szerződést,
de nem lett belőle üzlet,
mert a parancsnokom azt mondta:
"Ne őrülj meg,
a hitelszövetkezetben sokkal alacsonyabb a kamat."
Úgy is tettem.
Ha nincs a tengerészgyalogság,
ezt soha meg nem tudtam volna.
Biztosan pénzügyi zűrbe keveredek.
Hozzáteszem, hogy nagy szerencsém volt
a tanáraimmal
s akiknek fontos szerepük volt az életemben.
A tengerészgyalogság, ohióiak, a Yale emberei,
mindenhonnan.
Segítettek, és pótolták
a társadalmi tőkém kétségtelen hiányait,
A szerencsémnek köszönhettem,
de nem minden gyereket ér szerencse.
Adódik a mindannyiunknak fontos kérdés:
hogyan változtassunk a helyzeten?
Hogyan teremtsünk a szegény családok gyermekeinek
szerető otthont?
Tegyük föl a kérdést:
hogyan tanítsuk meg a szegény szülőket,
hogyan bánjanak gyerekeikkel és házastársukkal?
Hogyan istápoljuk a szegény gyerekeket,
hogyan adjuk át a társadalmi tőkét nekik, akik híján vannak?
Ki kell dolgozni, hogyan oktassuk a munkásgyerekeket
nem csak szakismeretekre:
olvasásra, matekra,
hanem társadalmi ismeretekre,
pl. konfliktusmegoldásra, pénzügyeik vitelére is.
Nincs válaszom minden kérdésre,
és nem tudom, mik a helyes megoldások,
de azt tudom,
hogy pont most Dél-Ohióban
egy gyerek türelmetlenül vár az apjára,
és az jár a fejében,
vajon józanul vagy részegen tántorogva ér-e haza.
Egy másik gyerek anyja épp
kábítószert ad be magának, és kifekszik,
s gyereke nem érti, miért nem ad ennie,
és korgó gyomorral megy aludni.
Egy másik gyerek nem táplál reményt a jövőt illetően,
de keserűen ábrándozik a jobb életről,
Kell, hogy valaki reményt nyújtson nekik.
Nincs válaszom minden kérdésre,
de tudom, hogy amíg társadalmunk nem teszi föl a helyes kérdéseket,
pl. nekem miért sikerült,
és mit tegyünk, hogy hazánk többi gyerekének is sikerüljön,
ez az igen súlyos probléma nem oldódik meg.
Köszönöm.
(Taps)