אני זוכר את הפעם הראשונה שהלכתי למסעדה טובה,
מסעדה ממש טובה.
זה היה אירוע גיוס מועמדים של משרד עורכי דין,
אני זוכר שלפני כן המלצרית הסתובבה בין האנשים
ושאלה אם אנו רוצים יין,
עניתי "בטח, אשמח ליין לבן".
והיא מיד אמרה,
"האם תרצה סוביניון בלאנק או שרדונה?"
ואני זוכר שחשבתי
"באמת, די עם מילים צרפתיות מגונדרות
ופשוט מזגי לי קצת יין לבן."
אבל גייסתי את יכולתי להסיק מסקנות
והבנתי ששרדונה וסוביניון בלאנק
הם שני סוגים שונים של יין לבן,
אז אמרתי לה שאקח את השרדונה,
כי למען האמת, זה היה יותר קל בשבילי לבטא.
היו לי הרבה חוויות כאלה
במהלך שנותי הראשונות כסטודנט למשפטים בייל,
משום שלמרות המראה החיצוני שלי, אני שונה תרבותית.
לא הגעתי מהאליטות.
מצפון מזרח המדינה או מסן פרנסיסקו.
הגעתי מעיירת פלדה בדרום אוהיו,
עיירה שנאבקת עם קשיים בתחומים רבים,
תחומים שמצביעים על מאבקים גדולים יותר
של מעמד העובדים האמריקאי.
ההרואין הגיע לעיירה,
הרג הרבה אנשים שאני מכיר.
אלימות במשפחה וגירושין קרעו משפחות לגזרים.
ותחושת פסימיזם מאד ייחודית סוגרת על הכל.
חישבו על שיעורי התמותה העולים בקהילות אלו
והכירו בכך שלגבי הרבה מאנשים אלה,
הבעיות שהם נתקלים בהן
מעלות את שיעור התמותה בקהילותיהם,
אז יש תחושה אמתית מאוד של מאבק.
היה לי מקום בשורה הראשונה במאבק הזה.
משפחתי היא חלק ממאבק זה מזה זמן רב מאוד.
אני בא ממשפחה בלי הרבה כסף.
הקהילה שלי היתה נגועה בהתמכרות
שפגעה גם במשפחתי, ולמרבה הצער, אפילו באמי.
היו הרבה בעיות שראיתי במשפחתי,
בעיות שנגרמו לפעמים בשל מחסור בכסף,
בעיות שנגרמות לעיתים בשל חוסר גישה למשאבים והון חברתי
שבאמת השפיעו על חיי.
לו ראיתם את חיי כשהייתי הן 14
ואמרתם, "מה הולך לקרות לילד הזה?"
הייתם מסיקים שנאבקתי
עם מה שהאקדמיה קוראת לו ניעות כלפי מעלה.
ניעות כלפי מעלה היא מושג מופשט,
אך היא פוגעת בדבר שהוא ליבה של ממש
בלבו של "החלום האמריקאי."
זוהי התחושה,
שמודדת אם לילדים כמוני
שגדלים בעוני יחיו חיים יותר טובים,
האם הם יזכו לסיכוי לקיום חומרי טוב יותר,
או יישארו בנסיבות מהן הם באו
ואחד הדברים שלמדנו, למרבה הצער,
הוא שניעות כלפי מעלה אינה גבוהה כפי שרצינו שתהיה במדינה זו.
ומעניין שהיא מאוד נחלקת באופן גאוגרפי.
קחו את יוטה לדוגמה,
ביוטה ילד עני הוא למעשה בסדר,
סביר שיחיה את החלום האמריקאי ויקבל בו את חלקו.
אבל במקום שממנו אני באתי,
בדרום, באפלאצ'יה שבדרום אוהיו,
מאד לא סביר שילדים כאלה יתרוממו.
החלום האמריקאי באותם חלקים של המדינה
הוא במובן של ממש רק חלום.
אז למה זה קורה?
סיבה אחת היא כנראה כלכלית או מבנית.
אז חושבים על תחומים אלה.
שמכות בהם מגמות כלכליות קשות,
שבנויות סביב תעשיות כמו פחם ופלדה
מה שמקשה על אנשים להתקדם.
זו בהחלט בעיה אחת.
וגם בעיה של בריחת מוחות, כשאנשים מוכשרים ממש,
מאחר שלא יכולים למצוא עבודה עם מיומנות גבוהה בבית,
עוברים בסופו של דבר למקום אחר
ולא מקימים עסק, או פעילות אחרת במקום שהגיעו ממנו,
ובסופו של דבר הולכים למקום אחר ולוקחים את כישוריהם איתם.
יש בתי ספר כושלים, בהרבה מקהילות אלו,
שלא מצליחים להושיט לילדים עזרה
שתאפשר להם לזכות בהזדמנויות לכשיגדלו.
דברים אלה כולם חשובים.
אין לזלזל בחסמים מבניים אלה,
אבל כשאני מסתכל אחורה על החיים שלי והקהילה שלי,
משהו אחר קורה, משהו אחר היה חשוב.
קשה לכמת את זה אבל זה לא היה פחות אמיתי.
אז קודם כל, היתה תחושה ממשית מאוד של חוסר תקווה
בקהילה שבה גדלתי.
הילדים חשו שהבחירות שלהם לא נחשבות.
לא משנה מה קורה, או כמה קשה הם עבדו,
לא משנה כמה הם התאמצו להתקדם,
שום דבר טוב לא יקרה.
אז זו תחושה קשה לגדול איתה.
זה הלך רוח שקשה לחדור אליו,
וזה מניע לפעמים לקונספירציות אפלות.
אז בואו וניקח נושא פוליטי אחד, שהוא די חם,
העדפה מתקנת.
אתם עשויים לחשוב שהעדפה מתקנת
היא דרך חכמה, או לא, לקדם גיוון במקום העבודה
או בכיתה.
אבל אם אתה גדל באזור כזה,
העדפה מתקנת נראית כלי שמחזיק אנשים כמוך.
זה נכון במיוחד אם אתה שייך למעמד הפועלים הלבן.
אתה רואה בזה משהו שאינו רק עניין של מדיניות טובה או רעה.
אתה רואה את זה כמשהו שחורש מזימות באופן פעיל,
שבו אנשים עם כוח פוליטי ופיננסי
פועלים נגדך.
ונראות דרכי קונספירציה רבות נגדך
נתפסות, אמיתיות, אבל הן שם,
וזה מעוות את הציפיות.
ואם אתם חושבים על מה שתעשו כשתגדלו,
אתם יכולים להגיב בכמה דרכים.
תוכלו לומר "אני לא הולך לעבוד קשה,"
כי למרות שאני עובד קשה, זה לא ישנה את המצב."
עוד דבר שאתם יכולים לעשות זה לומר,
"אוותר על סממני ההצלחה המסורתיים,
כמו השכלה אקדמאית או משרה יוקרתית,
כי אלה שאכפת להם מהדברים האלה אינם דומים לי.
הם אף פעם לא יתנו לי להצטרף."
כשהתקבלתי לייל, בן משפחה שאל אותי
אם התחזיתי לליברלי כדי שוועדת הקבלה תקבל אותי.
ברצינות.
וזה לא המקרה שהייתה שם תיבה ליברלית
על טופס הבקשה,
אך זה מעיד על חוסר ביטחון ממשי במקומות כאלה,
שצריך להעמיד פנים להיות מישהו שאינכם
כדי לעקוף את המחסומים החברתיים השונים הללו.
זו בעיה מאוד משמעותית.
גם אם לא תיכנעו לחוסר תקווה זה,
גם אם אתם חושבים, נניח,
שהבחירות שלכם חשובות וברצונכם לבחור נכון
אתם רוצים להיטיב יותר עם עצמכם ומשפחתכם,
קשה לפעמים אפילו לדעת מהן הבחירות האלה
כשאתם גדלים בקהילה בה אני גדלתי.
לא ידעתי, למשל,
שצריך ללכת לבית ספר לעריכת דין כדי להיות עורך דין.
לא ידעתי שאוניברסיטאות עיליות, כפי שמחקר קובע,
זולות יותר לילדים ממשפחות עניות
כי אוניברסיטאות אלו נהנות ממענקים גדולים,
וביכולתן להציע סיוע כספי נדיב יותר.
אני זוכר שלמדתי את זה כשקיבלתי
מייל את מכתב הסיוע הכספי,
עשרות אלפי דולרים כסיוע מבוסס צורך,
שזה מונח שמעולם לא שמעתי קודם לכן.
אבל אז פניתי לדודתי ואמרתי,
"את יודעת, אני חושב שזה אומר שלראשונה בחיי,
להיות עני השתלם ממש טוב. "
אז לא הייתה לי גישה למידע הזה
כי לרשתות החברתיות סביבי לא הייתה גישה למידע זה.
למדתי מהקהילה שלי כיצד לירות ברובה, איך לירות היטב.
למדתי איך לאפות ביסקוויט ממתכון ממש טוב.
הטריק, אגב, הוא חמאה קפואה, לא חמאה חמה.
אבל לא למדתי איך להתקדם.
לא למדתי איך לקבל את ההחלטות הטובות
על חינוך והזדמנות
שצריך לעשות
כדי שיהיה לכם באמת סיכוי בכלכלת הידע של המאה ה -21.
כלכלנים קוראים לערך שאנו משיגים מהרשתות הבלתי פורמליות שלנו,
מהחברים והעמיתים שלנו ומבני משפחה "הון חברתי".
ההון החברתי שהיה לי לא נבנה עבור אמריקה של המאה ה -21,
וזה נראה.
יש עוד דבר חשוב שקורה
שהקהילה שלנו לא רוצה לדבר עליו,
אבל זה מאוד אמיתי.
סביר שילדים ממעמד הפועלים יותר
מתמודדים עם חוויות ילדות שליליות,
שהן רק מילים יפות לטראומת ילדות:
חוטפים מכות או צעקות, מידי הורה שוב ושוב,
צופים במישהו מכה את ההורה שלהם
צופים במישהו צורך סמים או אלכוהול.
כל אלה הן חוויות של טראומת ילדות,
והם עניין שבשיגרה במשפחתי.
והם לא רק בשיגרה המשפחתית שלי כרגע.
הם גם רבי-דורות.
אז הסבים שלי,
בפעם הראשונה שהיו להם ילדים
הם ציפו שיגדלו אותם בצורה
טובה באופן ייחודי.
הם היו בני המעמד הבינוני,
הם הרוויחו טוב במפעל פלדה.
אבל מה שבסופו של דבר קרה זה
שילדיהם נחשפו לטראומות ילדות רבות
שחזרו דורות רבים אחורה.
אמי היתה בת 12 כשראתה את סבתי מעלה באש את סבי.
פשעו היה שהוא שב הביתה שיכור
לאחר שהיא אמרה לו,
כשתשוב שיכור, אהרוג אותך.
והיא ניסתה לעשות זאת.
חישבו איך זה משפיע על נפש הילד.
ואנחנו חושבים שהדברים האלה נדירים ביותר,
אך מחקר של קרן נאמנות לילדים ויסקונסין מצא
ש 40% מהילדים העניים חווים מקרים מרובים של טראומה בילדות
לעומת 29 אחוזים בלבד בילדים ממשפחות מבוססות.
וחישבו על מה שזה באמת אומר.
אם אתם ילדים ממשפחות מעוטות הכנסה,
כמעט חצי מכם חווים מקרים רבים של טראומה בילדות.
זו אינה בעיה מבודדת.
זוהי נקודה חשובה מאוד.
אנחנו יודעים מה קורה לילדים שחווים חיים כאלה.
הם נוטים יותר לצרוך סמים, וסביר יותר שיגיעו לכלא,
סביר יותר שינשרו מבית הספר התיכון,
והכי חשוב,
יש סיכוי גדול יותר שיעשו לילדיהם
את מה שהוריהם עשו להם.
טראומה זו, הכאוס הזה בבית,
הם המתנה הגרועה ביותר לילדינו מהתרבות שלנו,
וזו מתנה שממשיכה להינתן.
אז תשלבו את כל אלה,
את חוסר התקווה, הייאוש,
הציניות לגבי העתיד,
טראומת הילדות,
ההון החברתי הנמוך,
ותתחילו להבין מדוע אני,
בגיל 14,
הייתי מוכן להעשות רק עוד נתון סטטיסטי,
עוד ילד שלא הצליח לנצח את הסיכויים.
אבל קרה משהו בלתי צפוי.
ניצחתי את הסיכויים.
דברים טובים קרו לי.
סיימתי את התיכון, את המכללה, והלכתי ללמוד משפטים,
ויש לי משרה די טובה עכשיו.
אז מה קרה?
דבר אחד שקרה זה שהסבים שלי,
אותם סבים שהציתו אחת את האחר,
הם ממש התפתחו בינתיים.
הם סיפקו לי בית יציב,
משפחה יציבה.
הם דאגו לכך שבזמן
שההורים שלי לא היו מסוגלים לעשות את הדברים שילדים זקוקים להם,
הם נכנסו לתמונה ומילאו תפקידים אלה.
הסבתא שלי במיוחד עשתה שני דברים ממש חשובים .
אחד, היא סיפקה בית שליו שאפשר לי להתמקד בשיעורי בית
ובדברים שילדים צריכים להתמקד בהם.
אבל היא גם היתה אשה מהירת תפיסה להפליא,
למרות שאפילו לא למדה בבית ספר תיכון,
היא זיהתה את המסר של הקהילה שלי אלי,
שהבחירות שלי אינן חשובות,
שהקלפים כולם נגדי.
היא אמרה לי ,
"ג'.ד, לעולם אל תהיה כמו המפסידנים שחושבים שהקלפים נגדם.
אתה יכול לעשות מה שאתה רוצה."
ובכל זאת היא הכירה בכך שהעולם אינו הוגן.
קשה להכות את המאזן הזה,
לספר לילד שהחיים לא הוגנים, וגם
לזהות ולהחיל עליהם מציאות שבה הבחירות שלהם משנות
אבל סבתה הצליחה להכות את המאזן הזה.
הדבר האחר שבאמת עזר היה חיל הנחתים של ארה"ב.
אז אנחנו חושבים על חיל הנחתים כעל יחידה צבאית, וכמובן שזה כך,
אבל בשבילי, חיל הנחתים היה קורס מזורז של ארבע שנים
בעיצוב אופי.
למדתי לסדר מיטה, לכבס,
איך לקום מוקדם, כיצד לנהל את הכספים שלי.
אלה דברים שבקהילה שלי לא לימדו אותי.
אני זוכר שהלכתי לקנות מכונית בפעם הראשונה,
הציעו לי עסקה בריבית מאוד נמוכה של 21.9%,
והייתי מוכן לחתום על הקו המקווקו.
אבל לא לקחתי את העסקה,
כי הראיתי אותה לקצין שלי
שאמר לי, "אל תהיה אידיוט,
באיגוד האשראי המקומי תקבל עסקה טובה יותר."
וזה מה שעשיתי.
אבל בלי חיל הנחתים,
לא הייתי זוכה לגישה לידע זה.
הייתי נופל לאסון פיננסי, בכנות.
לסיום אני רוצה לומר שהיה לי הרבה מזל
עם מנטורים ואנשים
ששיחקו תפקיד חשוב בחיי.
מחיל הנחתים, ממדינת אוהיו, מאוניברסיטת ייל,
ממקומות אחרים,
אנשים ממש באו
ודאגו להשלמת הפער בהון החברתי
שהיה די ברור, כנראה, שהיה לי.
זה נבע ממזל טוב,
אך ילדים רבים לא יזכו לכזה מזל,
ואני חושב שזה מעלה שאלות חשובות לכולנו
על האופן בו נוכל לשנות את זה,
עלינו לשאול את עצמנו איך ניתן לילדים עניים
שבאים מבית הרוס גישה לבית חם ואוהב.
עלינו לשאול שאלות
כיצד נלמד הורים עניים
איך לתקשר טוב יותר עם ילדיהם,
עם בני הזוג שלהם.
עלינו לשאול איך נעניק הון חברתי,
חונכות לילדים בעלי הכנסה נמוכה שאין להם את זה.
עלינו לחשוב כיצד ללמד ילדים בני מעמד הפועלים
לא רק מיומנויות קשות,
כמו קריאה, מתמטיקה,
אלא גם מיומנויות רכות, כמו
פתרון סכסוכים וניהול פיננסי.
עכשיו, אין לי את כל התשובות.
אני לא יודע את כל הפתרונות לבעיה זו,
אבל אני כן יודע את זה
בדרום אוהיו עכשיו,
יש ילד שמצפה בכיליון עיניים לאביו,
תוהה אם, כשייכנס מבעד לדלת,
הוא ייכנס בשלווה או ימעד שיכור.
יש ילד
שאמו נועצת מחט בזרועה
ומתעלפת, והוא לא מבין
למה היא לא מבשלת לו ארוחת ערב
ובלילה ההוא הוא הולך לישון רעב.
יש ילד שאין לו תקווה לעתיד
אבל רוצה נואשות לחיות חיים טובים יותר.
הוא רק רוצה שמישהו יראה לו אותם.
אין לי את כל התשובות,
אבל אם החברה שלנו לא תתחיל לשאול שאלות טובות יותר
על הנסיבות שגרמו לי להיות כה בר מזל
ועל האופן בו ניתן להביא מזל זה לעוד קהילות
ולילדי ארצנו,
נמשיך וניאלץ להתמודד עם בעיה מאוד משמעותית
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)