Ovde sam da vam govorim o dve ideje,
bar u vezi sa mojim zapažanjem na akademiji Kan,
koje su nekako u srži, ili su ključne odskočne daske za učenje.
A to je ideja o savladavanju znanja
i ideja o mentalnom sklopu.
Bio sam svedok ovome ranije, dok sam radio s rođacima.
Mnogi od njih su u početku zapinjali iz matematike
jer su im se sve te rupe nagomilale tokom učenja.
I zbog toga, kad su u jednom momentu stigli na časove algebre
a možda su imali malčice klimavo predznanje iz algebre,
te su zbog toga smatrali da nemaju dara za matematiku.
Ili bi stigli do časova proračuna,
a znanje iz algebre im je bilo malčice klimavo.
To sam viđao ranije
kad sam postavljao neke od tih snimaka na Jutjub,
i tad sam shvatio da ljudi koji mi nisu u rodu gledaju te snimke.
(Smeh)
I u početku su komentari prosto bili zahvalnice.
Smatrao sam da je to prilično važno.
Ne znam koliko svi vi provodite vremena na Jutjubu.
Većina komentara nisu zahvalnice.
(Smeh)
Malčice su stroži od toga.
No onda su komentari postali nešto žešći,
đak za đakom je govorio da je odrastao mrzeći matematiku.
Iskomplikovalo se kad su stigle naprednije teme iz matematike.
Dok bi stigli do algebre,
imali su toliko rupa u svom znanju da nisu mogli njome da se bave.
Smatrali su da nemaju dara za matematiku.
No kad su malo odrasli,
malo su se potrudili i odlučili da se angažuju.
Otkrili su izvore, poput Akademije Kan
i bili su u stanju da popune te rupe i da savladaju koncepte,
a to je ojačalo njihov mentalni sklop da ne bude fiksiran;
da su oni zapravo u stanju da nauče matematiku.
A svakako da je ovo način na koji biste savladali mnogo toga u životu.
Na taj način biste naučili borilačke veštine.
Kod borilačkih veština, prvo vežbate veštine za beli pojas,
koliko god je potrebno,
i tek kad to savladate
prešli biste na žuti pojas.
Na taj način savladavate muzički instrument:
vežbate osnovni komad iznova i iznova,
i tek kad ga savladate,
prelazite na složeniji.
Međutim, ističemo -
da tradicionalni akademski model nije ovako struktuiran,
tip akademskog modela uz koji je većina nas odrasla.
U tradicionalnom modelu,
grupišemo đake zajedno, obično prema uzrastu,
i kasnije u osnovnoj školi
prema uzrastu i sposobnostima
i sve ih zajedno vodimo istovremeno.
A obično se dešava,
recimo u osnovnoj školi na pripremnom času za algebru
i trenutna oblast je stepenovanje,
nastavnik će da održi predavanje o stepenovanju,
potom odlazimo kući, radimo domaći.
Ujutru ćemo da pregledamo domaći,
potom novo predavanje, domaći, predavanje, domaći.
To traje otprilike dve do tri nedelje,
a onda sledi kontrolni.
Na tom kontrolnom ću možda da rešim 75% zadataka,
možda ćete vi da rešite 90%,
možda 95 procenata.
I iako je kontrolni otkrio rupe u našem znanju,
ja nisam znao 25% date oblasti.
Čak i kod odličnog đaka, šta je pet procenata koje nije znao?
Čak iako smo otkrili rupe,
čitavo odeljenje tada prelazi na sledeću oblast,
verovatno napredniju oblast koja će se nasloniti na te rupe.
Možda će to da budu logaritmi ili negativno stepenovanje.
I taj proces se nastavlja, a vi odmah počinjete da uviđate
kako je to čudno.
Ne znam 25 procenata najtemeljnije oblasti,
a sada su me odgurnuli na napredniju oblast.
A to će da se nastavi mesecima, godinama, sve do određene tačke,
kad ću možda da budem na času algebre ili trigonometrije
i zapadnem u škripac.
I to ne zato što je algebra u suštini komplikovana
ili zato što đak nije bistar.
Već zato što ugledam jednačinu koja ima veze sa stepenovanjem
i tih 30 procenata koje ne znam izlazi na videlo.
I ja počinjem da odustajem.
Kako bismo shvatili apsurdnost ovoga,
zamislite kad bismo druge stvari u životu radili tako.
Recimo građenje kuća.
(Smeh)
Dakle, unajmimo izvođača radova i kažemo:
"Rečeno nam je da imamo dve nedelje da završimo temelje.
Uradite koliko možete."
(Smeh)
I oni urade koliko mogu.
Možda pada kiša.
Možda ne stignu neke zalihe.
I dve nedelj kasnije dođe inspektor, pogleda okolo
i kaže: "U redu, beton je i dalje vlažan tamo,
ovaj deo nije baš po standardu...
Oceniću to kao 80%."
(Smeh)
Vi kažete: "Sjajno! To je trojka. Sagradimo prvi sprat."
(Smeh)
Ista stvar.
Imamo dve nedelje, uradite koliko možete, pojavi se inspektor, oceni sa 75%.
Sjajno, to je dva plus.
Drugi sprat, treći sprat,
i iznenada, dok gradite treći sprat,
čitava građevina se uruši.
A ako je vaša reakcija ona koju tipično imate u obrazovanju
ili koju većina ljudi ima,
možda ćete reći, možda smo imali lošeg izvođača
ili nam je trebala bolja inspekcija ili češća inspekcija.
Međutim, sami proces je zapravo pokvaren.
Veštački smo ograničavali vreme potrebno da nešto obavimo,
prilično obezbeđujući varijabilan rezultat
i mučili smo se da pregledamo i prepoznamo rupe,
ali smo gradili upravo preko njih.
Stoga je ideja o savlađivanju znanja da se radi upravo obrnuto.
Umesto veštačkog ograničavanja, fiksiranja
kada i koliko dugo radite na nečemu,
prilično obezbeđujući taj varijabilni rezultat:
1, 2, 3, 4, 5, -
uradite obrnuto.
Varijabilno je kada i koliko dugo
će đak zaista da radi na nečemu,
a fiksirano je istinsko savlađivanje gradiva.
A važno je uvideti
da neće đaci samo bolje savladati stepenovanje,
već će to učvrstiti mišiće odgovarajućeg mentalnog sklopa.
Shvatiće da ako imaju 20 procenata grešaka iz nečega,
to ne znači da im je trojka urezana negde u njihovom DNK.
To znači da bi trebalo da nastave da rade na tome.
Da bi trebalo da imaju rešenost; da imaju istrajnost;
trebalo bi da ovladate svojim učenjem.
Sad, mnogi skeptici bi rekli, pa dobro, sve je to sjajno,
filozofski, čitava ta ideja o učenju zasnovanom na znanju
i njegovoj vezi s mentalitetom,
o đacima koji ovladavaju svojim učenjem,
ima mnogo smisla, ali se čini nepraktičnom.
Kako biste to zapravo postigli, svaki đak mora da ide svojim tempom.
Moralo bi da bude personalizovano,
morali biste da imate privatne asistente i plan rada za svakog đaka.
A to nisu nove ideje -
imali smo eksperimente u Vinetki, Ilinoisu, pre 100 godina,
gde su podučavali savlađivanje znanja i bili su uspešni,
ali je rečeno da je logistički teško to preneti na veće razmere.
Nastavnik bi morao da daje različit plan rada svakom đaku,
da daje zadatke na zahtev.
Ali danas to više nije nepraktično.
Imamo oruđa za to.
Đaci da vide objašnjenje kad i gde im odgovara?
Imamo snimke na zahtev za to.
Treba im vežba? Potrebni su im komentari?
Imamo prilagodljive vežbe, lako dostupne đacima.
A kad se to desi, štošta krasno se dešava.
Pod jedan: đaci zapravo mogu da savladaju koncepte,
ali grade i mentalni sklop usmeren ka rastu,
grade rešenost, istrajnost,
ovladavaju svojim učenjem.
I razne lepe stvari mogu da otpočnu
u stvarnoj učionici.
Umesto da budu fokusirani na predavanje,
đaci mogu da se druže.
Mogu da dublje savladaju gradivo.
Mogu da prave simulacije, vode sokratovski dijalog.
Kako bismo shvatili ono o čemu govorim
i tragediju izgubljenog potencijala,
želeo bih da vam dam nekakav misaoni eksperiment.
Ako bismo otišli 400 godina u prošlost, u Zapadnu Evropu,
koja je čak i tad bila jedan od pismenijih delova planete,
videli biste da je oko 15 procenata populacije znalo da čita.
I pretpostavljam da ako biste nekoga pismenog upitali,
recimo člana sveštenstva:
"Koji procenat populacije smatrate da je uopšte sposoban da nauči čitanje?"
Možda bi rekli: "Pa, uz sjajan obrazovni sistem,
možda 20 ili 30 procenata."
Ali ako premotate do danas,
znamo da bi ta pretpostavka bila krajnje pesimistična,
da je skoro 100 procenata populacije pismeno.
Ali kad bih vam postavio slično pitanje:
"Koliko procenata populacije smatrate da je sposobno
da zaista savlada proračun
ili razume organsku hemiju
ili je u stanju da doprinese istraživanju raka?"
Mnogi od vas bi rekli: "Pa, uz sjajan obrazovni sistem,
možda 20, 30 procenata."
Ali šta ako je ta procena
prosto zasnovana na sopstvenom iskustvu bez okvira savlađivanja znanja,
na sopstvenom ličnom iskustvu ili posmatranju vršanjaka,
gde su vas gurali kroz razrede ovim uspostavljenim ritmom,
gomilajući sve te rupe?
Čak i kad ste imali 95% uspešnosti,
šta je to 5% što vam je promaklo?
A to nastavlja da se gomila - stignete do višeg razreda,
iznenada ste u škripcu i kažete:
"Nije mi suđeno da istražujem rak;
nije mi suđeno da budem fizičar ili da budem matematičar."
Pretpostavljam da zapravo jeste tako,
ali kad bi vam bilo omogućeno da radite pod okvirom savlađivanja znanja,
kad bi vam bilo omogućeno da ovladate vašim učenjem,
i kad pogrešite u nečemu,
prigrlite to - posmatrate taj neuspeh kao tren za učenje -
taj broj, procenat koji može da zaista savlada proračun
ili razume organsku hemiju
je zapravo daleko bliži 100 procenata.
A to nije nešto što je prosto "lepo imati".
Mislim da je to društveni imperativ.
Napuštamo nešto što biste nazvali industrijskim dobom
i ulazimo u informacionu revoluciju.
I jasno je da se neke stvari dešavaju.
U industrijskom dobu društvo je bilo piramida.
U osnovi piramide vam je bila potrebna ljudska radna snaga.
U sredini piramidem imali ste obradu informacija,
birokratsku klasu,
a na vrhu piramide ste imali vlasnike kapitala
i preduzetnike
i klasu kreativaca.
Ali znamo šta se već dešava,
kako zalazimo u ovu informacionu revoluciju.
Dno piramide će da preuzme automatizacija.
Čak će i taj središnji nivo, obradu informacija -
kompjuteri su dobri u tome.
Pa, kao društvo, imamo dilemu:
sva ova nova produktivnost se dešava zbog ove tehnologije,
ali ko učestvuje u tome?
Da li će to da bude jedino sami vrh piramide, u tom slučaju
šta će svi ostali da rade?
Kako da oni funkcionišu?
Ili da uradimo nešto ambicioznije?
Da li da pokušamo do obrnemo piramidu,
gde biste imali široku klasu kreativaca,
gde bi skoro svako mogao da učestvuje kao preduzetnik,
umetnik, istraživač?
I ja ovo ne smatram utopijom.
Zaista smatram da je sve ovo zasnovano na ideji
da ako dozvolimo ljudima da ostvare svoj potencijal
savlađujući koncepte,
omogućujući im da ovladaju svojim učenjem,
da mogu da stignu dotle.
A kada razmilite o tome, prosto kao građanin sveta,
prilično je uzbudljivo.
Mislim, razmislite o vidu jednakosti koji bismo imali,
i stepenu do kog bi civilizacija čak mogla da napreduje.
Dakle, prilično sam optimističan u vezi s tim.
Smatram da će to da bude veoma uzbudljivo doba za život.
Hvala vam.
(Aplauz)