Azi vreau să vorbesc despre cele două idei care,
conform observaţiilor mele la Khan Academy,
sunt nucleul, cele mai importante puncte de sprijin ale învăţării.
Acestea sunt ideea perfecţiunii
şi ideea mentalităţii.
Am văzut asta în primele zile în care lucram cu verii mei.
La început, mulţi aveau probleme cu matematica,
pentru că acumulaseră multe goluri în învăţare.
Din cauza asta, au ajuns la ora de algebră
fiind puţin nesiguri pe cunoştinţele de bază
şi din această cauză au crezut că nu au gena matematicii.
Sau au ajuns la analiză matematică
şi erau puţin nesiguri pe algebră.
Am văzut asta la începuturi
când încărcam unele dintre filmele acelea pe Youtube
şi am realizat că le priveau şi oameni care nu erau verii mei.
(Râsete)
La început, acele comentarii erau simple mulţumiri.
M-am gândit că e ceva.
Nu ştiu cât timp petreceţi pe YouTube.
Majoritatea comentariilor nu sunt „Mulţumesc”.
(Râsete)
Sunt puţin mai agitate de atât.
Apoi comentariile au devenit puţin mai intense,
elev după elev spunând că au crescut urând matematica.
Devenise dificil când au ajuns la subiecte mai avansate.
Când au ajuns la algebră,
aveau atât de multe lacune încât nu o puteau aborda.
Credeau că nu sunt făcuţi pentru matematică.
Dar când au mai crescut,
au trecut au luat iniţiativa şi au decis să se implice.
Au găsit resurse precum Khan Academy
şi au putut să acopere golurile şi să stăpânească acele concepte,
iar asta i-a întărit, le-a arătat că se poate;
că erau capabili să înveţe matematică.
Asta e calea excelenţei în multe domenii.
Aşa se învaţă artele marţiale.
În artele marţiale, faci exerciţiile pentru centura albă atât cât e necesar
şi doar când le stăpâneşti bine
treci la centura galbenă.
Aşa înveţi să cânţi la un instrument:
exersezi piese simple iar şi iar
şi doar când le stăpâneşti bine, treci la cele mai complexe.
Ce vreau să subliniez,
modelul academic tradiţional nu e structurat aşa,
vorbesc despre tipul de sistem în care majoritatea am crescut.
În modelul academic tradiţional,
grupăm elevii, de obicei după vârstă,
iar la liceu,
după vârstă şi abilităţi observate
şi îi mânăm pe toţi în acelaşi ritm.
Ce se întâmplă de obicei?
Să spunem că suntem la ora de algebră,
la lecţia despre exponenţi.
Profesorul va preda exponenţii,
apoi mergem acasă şi facem tema.
Dimineaţa următoare verificăm tema,
apoi altă lecţie, temă, lecţie, temă.
Şi tot aşa vreo două sau trei săptămâni,
iar apoi dăm un test.
La test, poate fac 75%,
tu faci, să zicem, 90%,
tu faci 95%.
Deşi testul identifică lacune în cunoştinţele noastre...
Eu n-am ştiut 25% din materie.
Chiar şi la elevii de 10, care sunt cele 5% pe care nu le ştiu?
Chiar dacă am identifica lacunele,
întreaga clasă va trece la următoarea lecţie,
probabil un subiect mai avansat ce se va baza pe acele goluri.
Ar putea fi logaritmi sau puteri negative.
Procesul continuă şi îţi dai seama imediat
cât e de ciudat.
Nu am ştiut 25% din lucrurile de bază
şi acum sunt împins spre lucruri mai avansate.
Asta va continua luni, ani, până când, la un moment dat,
aş putea fi la ora de algebră sau de trigonometrie
şi mă împotmolesc.
Nu din cauză că algebra e în mod fundamental dificilă
sau pentru că elevul nu e strălucit.
E din cauză că eu văd o ecuaţie şi ei lucrează cu exponenţi
şi cele 30% pe care nu le ştiu ies la iveală.
Atunci încep să mă decuplez.
Ca să realizaţi absurdul situaţiei,
imaginaţi-vă că am face şi alte lucruri în acest fel.
De exemplu construcţiile.
(Râsete)
Aducem constructorii şi le spunem:
„Avem termen două sămtămâni să construim fundaţia.
Fă cât poţi.”
(Râsete)
Aşa că ei fac ce pot.
Poate plouă.
Poate unele materiale nu sunt livrate.
După două săptămâni, dirigintele de şantier verifică
şi zice: „Bine, betonul e încă ud acolo,
partea aia nu-i chiar la cotă...
Aş zice că e gata cam 80%.”
(Râsete)
Zici: „Grozav! Nota 7. Hai să construim parterul.”
(Râsete)
La fel.
Avem două săptămâni, faceţi ce puteţi, dirigintele vine, 75%.
Grozav, nota 6.
Etajul unu, etajul doi
şi brusc, lucrând la etajul trei, întreaga structură se surpă.
Dacă ai o reacţie similară celei pe care o ai în cazul educaţiei,
pe care mulţi o au în cazul educaţiei, poţi spune că n-a fost bun constructorul,
sau că ar trebui inspecţii mai bune sau mai dese,
dar problema era, de fapt, la proces.
Stabilim artificial termene pentru activităţi,
asigurând un rezultat variabil,
ne-am obosit să facem inspecţiile şi să identificăm problemele,
dar apoi am construit peste ele.
Ideea învăţării temeinice e să faci exact opusul.
În loc să stabileşti termene artificial,
stabilind când şi cât lucrezi la ceva,
asigurând acel rezultat variabil,
note de 10, 9, 8, 7, 6...
fă lucrurile invers.
Ce e variabil e când şi cât timp
are un student ca să înveţe un lucru,
şi să fie stabilit că trebuie să stăpânească perfect acel subiect.
E important să realizăm
că asta nu-i va face pe elevi să-şi înveţe mai bine exponenţii,
dar va consolida mentalitatea potrivită.
Îi face să realizeze că dacă nu ştii 20% din ceva,
nu înseamnă că ai un 7 gravat în ADN.
Înseamnă că trebuie doar să continui să munceşti.
Trebuie să fii tare; trebuie să perseverezi;
trebuie să iei iniţiativa pregătirii.
Mulţi sceptici ar putea spune: totul e grozav,
filosofic, toată ideea asta a învăţării bazate pe excelenţă
şi legătura cu mentalitatea,
elevi având iniţiativa pregătirii personale,
e foarte frumos, dar pare greu de transpus în practică.
Ca să o faci, fiecare elev ar trebui să meargă pe drumul său.
Ar trebui personalizată,
ar trebui îndrumători personali şi planificări pentru fiecare elev.
Astea nu sunt idei noi.
Au fost experimente în Winnetka, Illinois, acum 100 de ani
şi învăţământul bazat pe excelenţă a dat rezultate grozave,
dar au spus că nu le pot extinde din cauza problemelor logistice.
Trebuia ca profesorii să dea fişe diferite fiecărui student,
să facă evaluări la cerere.
Dar acum pot fi puse în practică.
Avem uneltele necesare.
Explicaţii pentru elevi la timpul şi în ritmul lor?
Există tutoriale pentru asta.
Au nevoie de exerciţiu, de feedback?
Sunt disponibile exerciţii graduale pentru elevi.
Când se întâmplă asta, apar tot felul de beneficii.
Întâi, elevii pot stăpâni conceptele,
dar îşi şi construiesc mentalitatea de creştere,
prind curaj, perseverenţă,
iau iniţiativa pregătirii personale.
Pot începe să apară tot felul de lucruri bune
într-o astfel de clasă.
În loc să fie atenţi la predare,
studenţii pot interacţiona, pot aprofunda materia
Pot intra în simulări, dialoguri socratice.
Ca să înţelegeţi despre ce vorbesc
şi tragedia potenţialului pierdut,
vă propun un mic experiment de gândire.
Dacă am merge în Europa de Vest de acum 400 de ani,
care şi atunci era una din părţile cele mai alfabetizate ale lumii,
aţi vedea că 15 % din populaţie ştia să citească.
Cred că dacă ai fi întrebat pe cineva care ştia să citească,
de exemplu un cleric,
„Ce procent din populaţie crezi că ar fi capabilă să citească?”
Ar spune: „Ei bine, cu un sistem educaţional grozav,
poate 20 sau 30%.”
Dar în zilele noastre,
ştim că acea previziune ar fi fost foarte pesimistă,
că aproape toată populaţia e capabilă să citească.
Dar dacă v-aş întreba ceva similar:
„Ce procent din populaţie credeţi că e capabil
să stăpânească analiza matematică,
sau să înţeleagă chimia organică,
sau să poată contribui la cercetările împotriva cancerului?”
Mulţi dintre voi ar spune, „Cu un sistem educaţional grozav,
poate 20, 30%.”
Dar dacă această estimare
e bazată doar pe experienţa voastră în cadrul existent acum,
pe experienţa personală sau a celor ca voi,
care aţi fost împinşi în acest ritm prestabilit prin clase,
adunând toate acele lacune?
Chiar şi când reuşeaţi 95%,
care erau cei 5% lipsă?
Şi se tot adună, ajungi la noţiuni avansate,
te împotmoleşti brusc şi spui:
„Nu sunt făcut pentru cercetări oncologice;
nu am talent de fizician; nu am talent de matematician.”
Cred că asta e situaţia
dar dacă vi s-ar fi permis să învăţaţi într-un cadru de excelenţă,
dacă vi se permitea să aveţi iniţiativa pregătirii voastre
şi când greşiţi,
să acceptaţi, să vedeţi greşeala ca pe o ocazie de învăţare,
acel număr, acel procent care ar putea excela în analiză matematică
sau să înţeleagă chimia organică,
e mult mai aproape de 100%.
Nu e vorba despre un moft.
Cred că e un imperativ social.
Ieşim din era industrială
şi intrăm în revoluţia informaţiei.
E clar că se întâmplă nişte lucruri.
În era industrială, societatea era o piramidă.
La baza piramidei era nevoie de forţă de muncă.
La mijlocul piramidei era procesarea informaţiei,
clasa birocratică
şi în vârful piramidei aveam deţinătorii de capital
şi antreprenorii
şi clasa creativă.
Dar ştim ce se întâmplă deja,
pe măsură ce intrăm în era informaţiei.
Automatizarea va lua locul bazei piramidei.
Chiar şi mijlocul, procesarea informaţiei,
la asta sunt bune computerele.
Ca societate, avem o întrebare:
Toată această nouă productivitate se datorează tehnologiei,
dar cine participă la ea?
Doar vârful piramidei?
Atunci ce vor face toţi ceilalţi?
Cum se vor descurca?
Sau facem ceva mult mai dezirabil?
Încercăm să inversăm piramida,
să avem o clasă creativă mare,
în care aproape oricine să poată participa ca antreprenor,
artist, sau cercetător?
Eu nu cred că e utopic.
Cred că totul se bazează pe ideea că dacă lăsăm oamenii să-şi înţeleagă potenţialul
prin stăpânirea conceptelor,
prin posibilitatea preluării iniţiativei propriei instruiri,
ei pot ajunge aici.
Când te gândeşti la asta ca un simplu cetăţean al lumii,
e chiar entuziasmant.
Gândiţi-vă la cât am avea de câştigat,
la ritmul în care civilizaţia ar progresa.
Asta mă face să fiu destul de optimist.
Cred că va fi extraordinar să trăieşti acele timpuri.
Mulţumesc.
(Aplauze)