En hjord med gnuer, ett fiskstim,
en flock med fåglar.
Många djur samlas i stora grupper
vilket är bland de vackraste skådespelen
i naturen.
Men varför formeras dessa grupper?
De vanligaste svaren är saker som
att söka skydd bland många eller jaga i flock
eller att samlas för parning,
och alla dessa förklaringar,
ofta sanna,
gör ett stort antagande om djurs beteende,
att djuren har kontroll över sitt eget handlande,
att de har makt över sin egen kropp.
Och så är ofta inte fallet.
Här är Artemia, ett litet kräftdjur.
Du känner kanske till den bättre under namnet Sea Monkey.
Den är liten och lever vanligtvis ensam,
men de kan samlas i dessa stora röda svärmar
som sträcker sig metervis,
och dessa formas på grund av en parasit.
Dessa kräftor är infekterade med en bandmask.
En bandmask är enkelt sagt, en lång tarm
med genitalier i ena änden och en mun med hullingar i andra.
Som frilansjournalist sympatiserar jag med det.
(Skratt)
Bandmasken suger näring från Artemians kropp,
men den gör också andra saker.
Den kastrerar dem,
den ändrar deras färg från genomskinlig till klarröd,
den gör att de lever längre,
och som biologen Nicolas Rode har funnit,
får det dem att simma i grupper.
Varför? Eftersom bandmasken, likt många andra parasiter,
har en komplicerad livscykel
som involverar många olika värdar.
Kräftdjuret är endast ett steg på resan.
Dess ultimata destination är den här,
den större flamingon.
Det är bara i en flamingo som bandmasken kan reproducera sig,
så för att komma dit, manipulerar de sina kräftvärdar
till att bilda dessa iögonfallande färgade svärmar
som är lättare för flamingon
att upptäcka och att sluka,
och det är hemligheten bakom Artemia-svärmarna.
De är inte sociala av fri vilja,
det är för att de är kontrollerade.
Det är inte säkert att vara i en svärm.
Det är raka motsatsen.
Bandmasken kapar deras hjärna och kroppar,
gör dem till transportmedel
för att komma in i en flamingo.
Och här är ett annat exempel
av parasitisk manipulation.
Det här är en självmordssyrsa.
Den har svalt larven från en tagelmask,
eller "björntråd".
Masken växer till färdig storlek
inuti den,
men den behöver komma ner i vatten för att kunna para sig,
och det gör den genom att utsöndra proteiner
som påverkar syrsans hjärna
och får den att bete sig underligt.
När syrsan närmar sig vatten,
som den här bassängen,
hoppar den i och drunknar,
och masken slingrar sig ut
ur självmordsliket.
Syrsor är riktigt rymliga. Vem anade det?
Bandmaskar och tagelmaskar är inte de enda.
De är bara två, av en hel kavalkad,
av sinneskontrollerande parasiter,
av svampar, virus, maskar och insekter och annat
som alla specialiserar sig på att omstörta och ta över
viljan hos sin värd.
Jag hörde först talas om detta levnadssätt
genom David Attenboroughs "Trial of Life"
för cirka 20 år sedan,
och senare genom en underbar bok,
"Parasite Rex", skriven av min vän Carl Zimmer.
Och jag har skrivit om dessa varelser sedan dess.
Få ämnen inom biologi trollbinder mig mer.
Det är som om parasiterna har tagit över min egen hjärna.
De är trots allt alltid spännande
och förtjusande makabra.
När du skriver om parasiter,
svämmar ditt lexikon över med fraser som "slukad levande"
och "spränger sig ut ur dess kropp".
(Skratt)
Men det är mer än det.
Jag är författare, och kollegor i publiken
vet att vi älskar historier.
Parasiter bjuder oss att motstå tjusningen
med förutsägbara historier.
Deras värld består av oväntade vändningar
och överraskande förklaringar.
Varför, till exempel,
börjar den här fjärilslarven
våldsamt kasta sig fram och tillbaka
när en annan insekt kommer nära den
och den vita puppan, som den verkar
stå vakt över?
Vaktar den kanske sina syskon?
Nej.
Fjärilslarven blev attackerad
av en parasitstekel, som la ägg inuti den.
De kläcktes, för att därefter
sluka larven levande
och spränga sig ut ur dess kropp.
Ni förstår vad jag menar?
Men larven dog inte.
Några av steklarna verkade dröja sig kvar
för att få den att vakta deras syskon
vilka håller på att omvandlas
till vuxna i dessa kokonger.
Fjärilslarven är en "head-bangande" zombielivvakt,
som försvarar avkomman
från varelsen som dödade den.
(Applåder)
Vi har massor att gå igenom. Jag har endast 13 minuter. (Skratt)
Nu försöker nog några av er
desperat famla efter tröst
i hopp om att detta är något ovanligt
i naturen, att de är undantag,
och den ståndpunkten är begriplig,
eftersom parasiter av naturen är ganska små
och tillbringar lång tid
inuti andras kroppar.
De är lätta att förbise,
men det betyder inte att de är oviktiga.
För några år sedan tog en man, Kevin Lafferty,
med sig en grupp forskare till tre flodmynningar i Kalifornien
och de vägde, dissekerade
och noterade allt de kunde hitta.
och det de fann,
var parasiter i extrema mängder.
Speciellt vanliga var sugmaskar,
små maskar, specialiserade på att kastrera sina värdar,
som den här otursamma snäckan.
En ensam sugmask är liten, mikroskopisk,
men sammanlagt vägde de lika mycket
som all fisk i flodmynningarna
och 3 till 9 gånger så mycket som alla fåglarna.
Och tänk på tagelmasken som jag visade er,
syrsagrejen?
En japansk forskare, Takuya Sato,
kom fram till, att i en flod,
drev de ner så många syrsor och
gräshoppor i vattnet
att de drunknade insekterna
utgjorde cirka 60 procent av födan för den lokala öringen.
Manipulation är inte ovanligt.
Det är en viktig och vanlig del
av världen omkring oss,
och forskare har funnit
hundratals exempel på sådana manipulatörer
och mer spännande, de börjar förstå
exakt hur dessa varelser kontrollerar sin värd.
Och detta är ett av mina favoritexempel.
Det här är Ampulex compressa,
en smaragdskimrande "Kackerlacksstekel".
och det är allmänt vedertaget
att när en av dessa steklar
har befruktade ägg,
har den behov av en kackerlacka.
När hon hittar en,
hugger hon den med sin gadd
som också är ett känselorgan.
Den här upptäckten blev känd för tre veckor sedan.
Hon hugger den med gadden, som är ett organ
utrustad med små känselknölar,
som möjliggör för henne att urskilja olika texturer
av kackerlackans hjärna.
Så likt en person, som blint rotar runt i en väska,
hittar hon hjärnan och injicerar gift i den
i två specifika nervcentra.
De israeliska forskarna, Frederic Libersat och Ram Gal,
fann att giftet är ett mycket specifikt kemiskt vapen.
Det varken dödar kackerlackan eller bedövar den.
Kackerlackan skulle kunna gå sin väg
eller flyga eller springa om den skulle vilja,
men den väljer att inte göra det
eftersom giftet sätter stopp för motivationen att gå
och endast det.
Stekeln klickar i princip ur "fly-från-faran-rutan"
i kackerlackans operativsystem,
vilket gör att hon kan leda sitt hjälplösa offer
till sin håla med dess antenn
likt en person som är ute och går med en hund.
Väl där, lägger hon ägg i den,
ägg kläcks, äts levande, sprängs ut ur kroppen
Bla, bla bla, ni kan rutinen.
(Skratt) (Applåder)
Jag hävdar, att när den väl är stungen,
är kackerlackan inte längre en kackerlacka.
Den är mer en förlängning av stekeln.
precis som att syrsan var en förlängning av tagelmasken.
Värddjuret kommer varken att överleva eller föröka sig.
De har samma kontroll över sitt öde
som min bil.
När parasiten väl kommit in,
har värden ingen talan.
Människor är förstås
inte främmande för manipulation.
Vi tar droger för att ändra kemin i våra hjärnor
som ändrar humöret
och vad är argument eller reklam eller storslagna idéer,
om inte ett försök att influera någon annans sinne?
Men våra försök att göra detta
är grova och klumpiga jämfört
med parasitens finjusterade, specifika metoder.
Don Draper önskar nog att han var lika elegant
med precision som den smaragdfärgade kackerlacksstekeln.
Jag tror att just detta är en del av det som gör parasiter
så illavarslande och skrämmande.
Vi värderar vår fria vilja och
självständighet så högt,
att utsikten att förlora förmågor
till en osynlig kraft
visar många av våra djupaste sociala farhågor.
Orwellska dystopier och ljusskygga grupper
och hjärntvättande superskurkar,
är exempel på våra mörkaste fantasier,
men i naturen händer det hela tiden.
Vilket leder mig till en självklar
och oroväckande fråga:
Finns det ondskefulla parasiter
som påverkar vårt beteende
utan att vi vet om det,
förutom NSA?
(Skratt)
Om det finns några -
(Skratt) (Applåder)
Jag har en röd prick i pannan nu, eller hur?
(Skratt)
Om det finns några, så är detta en god kandidat.
Det här är Toxoplasma gondii, eller "T gondii",
eftersom skrämmande varelser
förtjänar söta smeknamn.
T gondii infekterar däggdjur,
många olika däggdjur,
men de förökar sig endast i katter.
Och forskare, som Joanne Webster, har visat att om T gondii
kommer in i en mus eller råtta,
omvandlas den till en kattsökande missil.
Om den infekterade råttan känner den förtjusande lukten
av kattkiss,
springer den mot källan till lukten
snarare än den mer vettiga riktningen,
bort från den.
Katten äter råttan, T gondii får ha sex.
Det är den klassiska historien, "Eat, Prey, Love".
(Skratt) (Applåder)
Ni är väldigt välvilliga och generösa människor.
Hej Elizabeth, jag älskade ditt tal.
Hur kontrollerar parasiten sin värd
på det här sättet?
Vi vet inte riktigt.
T-gondii frigör ett enzym
som gör dopamin, ett ämne kopplat
till belöning och motivation.
Målet är speciella delar av råttans hjärna.
bland annat de kopplade till sexuell upphetsning.
Men hur dessa pusselbitar passar ihop
är inte helt klarlagt.
Det som är klart är att denna sak
är en ensam cell.
Den har inget nervsystem,
inget medvetande,
den har inte ens en kropp.
Men den manipulerar ett däggdjur?
Vi är däggdjur.
Vi är intelligentare än en råtta, det är säkert,
men vår hjärna har samma grundläggande struktur,
samma typ av celler,
samma kemikalier i dem,
och samma parasiter.
Uppskattningar varierar, men siffror antyder
att en av tre människor runtom i världen
har T gondii i sina hjärnor.
Vanligtvis leder inte detta till någon uppenbar sjukdom.
Parasiten är vilande
under en lång period.
Men det finns bevis för att de
som är bärare får lite annorlunda resultat
på personlighetsenkäter än andra människor,
att de har något förhöjd risk för bilolyckor,
och det finns vissa bevis för att de med schizofreni
med större sannolikhet är infekterade.
Dessa bevis är inte helt entydiga,
och även bland T gondii-forskare
är uppfattningen delad, om huruvida parasiten
verkligen påverkar vårt beteende.
Men med tanke på mångfalden av sådan manipulation,
skulle det vara helt osannolikt
att människor skulle vara de enda
som inte var till lika stor del drabbade.
Och jag tror att denna förmåga att ständigt omkullkasta
vårt sätt att föreställa oss världen
gör parasiter fantastiska.
De bjuder oss ständigt att se naturen ur nya perspektiv
och att undra om de beteende vi ser,
antingen enkla och självklara
eller förbryllande och gåtfulla,
inte beror på individer
som agerar på egen hand
utan beroende på att det har tvingats
till kontroll av någonting annat.
Samtidigt som den tanken är oroväckande,
och då parasiters vanor kan vara kusliga,
är det förmågan att överraska oss
som gör dem lika fantastiska och karismatiska
som vilken panda, fjäril eller delfin som helst.
I slutet av "Om arternas uppkomst",
skriver Charles Darwin om livets storhet,
och om ändlösa livsformer, otroligt vackra
och fantastiska,
och jag tror att han lätt hade kunnat tala
om bandmaskar som gör kräftdjur sociala
eller steklar som tar med kackerlackor på promenader.
Men det är kanske bara en parasit som talar.
Tack!
(Applåder)